Лора Паркър
Арабски нощи

Превод от английски: Ваня Пенева, 2005

chitanka.info

1

Багдад, 1808 година

— Моля те, Аллах! Нека да преживея поне едно истинско приключение, преди да умра!

Вероника Фортнъм надничаше през малкото прозорче, закрито с фино изработена дървена решетка, през което можеше да се гледа навън, но обратното беше невъзможно. От еркерното прозорче се разкриваше гледка към Баб ал-Шаик, старата градска част на Багдад, чиито яркосини куполи и стройни минарета блестяха под утринното слънце. Столица на халифите, някогашна родина на Али Баба и легендарните му четиридесет разбойници, Багдад и днес беше град, в който интригите и предателството си оспорваха първенството с търговията — може би единственото място, където молитвата й имаше шанс да се осъществи.

Като Фортнъм от трето поколение, тя произхождаше от известната лондонска фамилия Фортном, основала голямото колониално предприятие „Фортном и Мейсън“. Преди много, много години дядо й пристигнал като агент на Източноиндийската компания в Бушир — пристанищен град на прастария търговски път през Персия. Заселил се в града, оженил се и основал семейство, което по незнайни причини се нарекло Фортнъм — не с „о“, а с „ъ“. Докато главата на английския клон се издигнал от кралски лакей до дворцов паж, членовете на семейство Фортнъм били авантюристи. Като агенти на компанията първо бащата, а после и синът обиколили цяла Индия в търсене на чай, подправки и екзотични храни, които доставяли на лондонските си братовчеди. Любовта на мъжете от семейството към екзотиката им донесла прозвището „индийците“ — английските роднини ги наричали само така. Някога майка й беше признала, че това съвсем не е комплимент. Но „индийците“ поне не водеха спокоен и скучен живот.

Вероника въздъхна. Това не беше съвсем вярно. Откакто преди две години корабът на баща й потъна при една мусонна буря пред Калкута, нейният живот минаваше скучно и монотонно. Тъй като старият й живот и мечтите за приключения принадлежаха на миналото и тя работеше за Източноиндийската компания като познавачка на местните лечебни растения, често я обхващаше чувството, че никой няма да забележи, ако един ден светът се разтвори и я погълне.

Преди няколко дни обаче — какво чудо! — компанията я изпрати в Багдад, за да се погрижи за лорд Абът, виконт Шрюсбъри, който страдаше от упорита треска и нито един лекар не беше успял да му помогне.

Може би днес щеше да предизвика съдбата, като изрече старата си молитва — но тя не можа да се сдържи.

— Моля те, Аллах! Нека да преживея поне едно истинско приключение, преди да умра!

Беше измислила молитвата през лятото, когато навърши десет години. Тогава родителите й за първи път потеглиха сами на годишната си експедиция и я оставиха с обяснението, че е време единственото им дете да получи знания по литература, изискана реч, добро държание, танци и рисуване. С други думи, те считаха за нужно дъщеря им да стане образована млада дама.

„Един ден ще си повече от дъщеря на търговец. Ще станеш изискана дама — обясняваше търпеливо майка й. — В тези кръгове дамите преживяват най-прекрасни приключения.“

Вероника въздъхна отново и обърна гръб на прозореца.

— Ох, мамо, колко ли си била разочарована от мен!

От баща си беше наследила бързата схватливост и упоритостта — в допълнение към червените коси, както твърдеше той. За съжаление не притежаваше нито частица от легендарното му очарование и нито следа от впечатляващата красота на майка си.

Младото момиче стана от постелята и наля вода в легена, за да измие лицето си. За разлика от скъпата си майка, Вероника рядко хвърляше поглед в огледалото. Много добре познаваше външността си. Морковено оранжеви къдрици падаха покрай кръгли бузи, безличен нос и уста, която другите дами често обозначаваха като „големичка“ и която изпъкваше твърде силно на фона на червената коса. Това не беше лице, което би накарало мъжа да загуби самообладание с всички съдбоносни последствия. Това лице със сигурност не би вдигнало шум в обществото, камо ли да предизвика сензация! Най-многото, което правеше, беше да накара младата си притежателка да изпраща към небето молитви за спасение от скуката.

Вероника изтри челото си и посегна към роклята от индийски муселин. С мъдростта на двайсетте си години бе проумяла, че приключенията и романсите не падаха от само себе си в скута на плахи момичета със смешни лица и светлочервени коси.

Ако майка й не беше починала от треска, преди да успее да въведе шестнадесетгодишната си дъщеря в обществото, тя със сигурност щеше да се продаде успешно на пазара за женитби в Бушир. В тази част на света англичанките бяха рядка стока. На шестнадесет години дори тя, грозното патенце, беше ухажвана от внушителен брой британски офицери. Радостта й трая кратко, защото винаги практичният й баща решително отхвърли ухажването на един млад гвардейски лейтенант и дори заплаши да я лиши от наследство.

„Той е аристократ, моето момиче! Ти можеш да имаш много по-добър мъж! Аристократите са все втори и трети синове и са бедни като църковни мишки. За да не умрат от глад, родителите им купуват офицерски патент. Мъже от този род с лопата да ги ринеш. Ако лейтенантът се стреми да завоюва благосклонността ти, скъпа, това означава, че е привлечен от блясъка на моето злато, а не от красивото ти личице!“

Споменът за болката, която й бяха причинили резките думи на баща й, пареше и днес в сърцето й. Лейтенантът престана да ги посещава и когато в града се разнесе клюката, че младият лейтенант не е достойна партия за дъщерята на богатия търговец, мъжете завинаги престанаха да й обръщат внимание — дори когато присъстваше на забавления с твърде малко жени.

— По дяволите! Осъдена съм да увехна и умра като стара девица без нито едно вълнуващо преживяване!

Персийската ругатня, която толкова дразнеше майка й, излезе непринудено от устата на младата жена, отраснала в царството на шаха, ухаещите градини и шумните базари. Макар че от десетгодишната си възраст вече не й беше позволено да пътува с родителите си, баща й често я вземаше със себе си, преоблечена като слугиня, когато посещаваше пазарите в околността. По негово настояване тя се научи да разпознава билките и да прилага лечебните им свойства, да оценява качеството на тамяна, перлите, коприните и кожите. И никога да не се примирява с отказа, когато трябваше да сключи изгодна сделка…

„Независимо! Такова трябва да е момичето ми! — обясняваше гордо баща й. — Дамата, която притежава значително имущество, няма нужда от съпруг, за да я уважават.“

Меланхолична сянка помрачи чертите на Вероника. Макар да я уважаваха като богата наследница, тя предпочиташе да я обичат! Каква неправда! Страстното й сърце копнееше за вълнуващи преживявания, но тя трябваше да крие желанията си зад сведена глава и затворени устни.

— О, нима си станала? — изръмжа укорителен глас. — Вече си мислех, че ще прекараш цялата сутрин в леглото.

Вероника се обърна засмяно към бившата си бавачка и сегашна довереница.

— Добро утро, Аги — като видя сериозното изражение на старата жена, тя смръщи чело. — Тежка нощ ли прекара виконтът?

— Неверникът спи неспокойния сън на грешника! — отговори мрачно Аги. — Постоянно се мята насам-натам. Обзалагам се, че в съня си е видял всички адски мъчения, които го чакат!

Цъкайки неодобрително с език. Аги постави пред Вероника табличка с чай и сладки. Мрачните предсказания бяха любимото й занимание, а последните дни бяха предоставили богата храна за песимизма й.

— Ако се заразиш от треската на негово благородие, ще е виновен правителственият пълномощник. Да те накара да се грижиш за тежко болен, и то в град, заплашван от французите! Не помисли ли, че всеки момент може да ни вкара в гроба!

Намекът, че въпреки всеотдайните й грижи виконтът няма да оздравее, засегна тежко младата жена. Преди две седмици двете с Аги бяха пристигнали в Багдад с надежда, но много бързо бяха разбрали, че не могат да сторят нищо, освен да облекчат последните дни на болния. Французите бяха съвсем друг проблем.

Както всички останали, Вероника беше научила за тайното споразумение на шаха с Наполеон едва когато преди няколко дни в града се появи френска кавалерия. След като французите се бяха сблъскали с британците в Испания, Португалия и Египет, сега и Персия беше влязла във война с Англия.

— По-добре иди при него — нареди строго Аги, когато питомката й изпи чая си. — Снощи пристигна писмо, което много развълнува негово благородие.

— Снощи? — Вероника скочи възбудено. — Защо не ми каза веднага?

— И да ти разваля закуската? Въпреки състоянието си, господинът се държи много смело.

Вероника незабавно се запъти към стаята на виконта, но все пак почука, преди да влезе. Гласът му беше толкова отслабнал, че прозвуча като дрезгав шепот.

Въпреки сияйния ден, помещението тънеше в полумрак, тъй като капаците бяха затворени. Под тънката муселинова завивка старецът беше останал само кожа и кости. Оредялата коса беше с цвета на калаеното канче на масичката до леглото, тенът му беше нездравословно червен — свидетелство за пламтящата в тялото му треска.

— Добро утро, милорд.

Старецът отвори възпалените си очи, хлътнали дълбоко в орбитите.

— Мила моя Вероника! Има новини — посочи писмото, оставено до главата му. — През нощта пристигна бърз пратеник. Би ли го прочела, детето ми?

— Разбира се — Вероника взе писмото и неволно докосна пръстите му. Те бяха ледени, докато цялото му тяло гореше. Лош знак, каза си унило тя. Не му остава много време.

Тя застана до прозореца и прочете краткото писъмце под слънчевите лъчи, които влизаха през процепите. Косите на тила й настръхнаха. Писмото беше от Източноиндийската компания. Мисията на бригаден генерал Джон Малкълм в двора на шахиншаха Фат Али беше претърпяла провал, преди да е стигнал до целта си. Споразумението с Наполеон беше подписано. В радиус от сто километра нито един британец, бил той мъж или жена, не можеше да бъде сигурен за живота си. Виконтът и персоналът му трябваше незабавно да се върнат в Бушир.

— Незабавно… — повтори Вероника. — Велики боже!

— Какво казахте?

— Нищо, милорд — тя стисна устни.

Как да изведе тежко болния старец от града, който бързо се пълнеше с френски войници?

Вероника знаеше от баща си, че планинските племена не са безусловно предани на шаха и лоялността им може да се купи със злато. Може би щеше да убеди някого да отведе виконта и придружителите му до южния град. Ала пациентът й беше толкова болен, че нямаше да издържи изкачването в планините. За да стигне дотам, й трябваше надежден човек.

— Ясно ми е, че имате нужда от помощ — каза след малко лорд Абът, сякаш беше прочел мислите й. Вероника забеляза лека усмивка върху белязаното от треската лице. — Според мен трябва да потърсим услугите на един специален човек — единствения в Багдад, който не се поддаде на влиянието на шаха и не признава нито англичаните, нито французите.

— Имате предвид Хинд Див? — попита развеселено Вероника.

— Точно така — лордът кимна слабо. — Само Хинд Див може да ни помогне.

— Не говорите сериозно — младата жена беше готова да се разсмее.

Индийският дявол — ама че име! Лорд Абът без съмнение страдаше от трескави фантазии.

— Сигурно е смел човек, но аз не вярвам в надеждността му.

— Какво сте чували за него? — виконтът се надигна, но като не успя да седне, се обърна настрана и с мъка се подпря на лакът.

Вероника се втурна да му помогне. Нареди възглавници зад гърба му и каза:

— Говори се, че бил шпионин, крадец, коварен убиец и какво ли още не!

Лорд Абът кимна уморено.

— Може би сте права. Някой твърдят, че бил на служба при Заман, шаха на Афганистан, който не зачита нито Персия, нито Индия. Чувал съм даже, че бил духът на убит султан, съживен от Мохамед, за да унищожи всички европейци.

— Да унищожи всички европейци? — по гърба й пробяга студена тръпка, но тя не беше склонна да загуби кураж заради някакви си слухове. — Не е зле да се говорят такива неща за някой човек, нали? Предимството е, че всички го познават и се боят от него.

— Права сте — виконтът я измери със замислен поглед. — Казвали са ми, че притежавал магически сили. Местните хора са убедени, че ако му дадат достатъчно злато, той е способен да накара определени хора да изчезнат или да ги повика само с едно заклинание.

— Де да беше вярно — промърмори на себе си Вероника. Малката им компания трябваше възможно най-скоро да изчезне от Багдад и да се появи в добро здраве в Бушир. — За съжаление не знам къде да намеря такъв човек.

— Ето ви препоръка — лордът се усмихна и посочи запечатаното писмо на писалището.

— Нима го познавате?

Забелязал смайването й, усмивката му стана още по-широка.

— Твърде отдавна съм в Ориента, за да не съм подготвен за внезапните обрати на съдбата. От слугите чух някои намеци как бихте могли да го намерите. Попитайте ги — треската замъгляваше погледа му. — Остава само да попитам дали ще имате куража да го потърсите?

Отново я побиха студени тръпки и в сърцето й се промъкна неясно предчувствие. Никога досега не се беше чувствала така. Срещата с Хинд Див беше истинско приключение! Наистина ли имаше смелост да го стори?

Тя кимна сериозно. Досега живееше в сянката на властните си родители, но днес щеше да вземе първото си самостоятелно решение.

— Да, имам!

— Това не ми харесва — повтори за стотен път Аги, вдигна дясното си рамо и така стисна тънките си устни, че станаха почти невидими. Цялото й същество изразяваше неодобрение. — Погледни се на какво приличаш. Кафява като негърски цар, а очите ти ще накарат даже някоя уличница да се изчерви. Собственият ти баща няма да те познае!

— Да се надяваме, че видът ми ще измами всички — отговори Вероника и огледа уверено тъмните си ръце.

Както и лицето, те бяха обилно натрити с орехова шума. Очите й бяха изписани с въглен и сълзяха, но черната линия им придаваше екзотичен вид. Косата й създаде най-много трудности. За да скрие буйните червени къдрици, трябваше да използва плътно було. Баща й я беше научил да се предрешава, за да изтъргува по-добри цени на базарите. Освен това владееше така добре тукашния диалект, че никой нямаше да открие в нейно лице англичанката. От друга страна обаче, при досегашните й експедиции никога не беше ставало въпрос за живот и смърт. Беше дошла в този град само защото познаваше лечебните растения. Сега трябваше да напрегне ума си, всичките си сили, за да не загуби свободата си и да рискува живота на хората, които зависеха от нея.

За да не допусне съмненията до сърцето си, тя посегна към тежката черна наметка, която трябваше да скрие изкусно избродираната копринена одежда.

— Тръгвам.

— Искам да дойда с теб. Не бива да…

Мъжки крясъци от улицата отклониха вниманието на Аги. Тя се обърна рязко и надникна през прозорчето с решетката.

— Майчице! Французите!

Вероника застана зад бавачката си и се наведе над рамото й, за да вижда по-добре. Малък отряд френски кавалеристи бяха завили в уличката. Двете жени затаиха дъх, когато тропотът на копита заглъхна точно пред тяхната врата и един войник скочи от коня си.

— Я да видим дали ще ни арестуват! — изсъска Аги и запретна ръкави. — Май не знаят колко мъже съм повалила с точилката си!

— Тихо, Аги! — изшътка предупредително Вероника и я издърпа назад. Войниците можеха да забележат сенките им зад решетката.

Не последва чукане. Мъжете се напиха с вода от кладенеца и след кратка пауза продължиха пътя си.

— Слава на небето! — прошепна облекчено Вероника. — Ако ни бяха забелязали…

Аги я погледна намръщено, но веднага след това се усмихна.

— Хайде, тръгвай по-скоро!

Прастарите улици на града, построени преди две хиляди години, бяха толкова широки, че камилите и конете минаваха безпрепятствено. Изградените през следващите столетия къщи обаче бяха превърнали бедняшките квартали в непроницаем лабиринт от тесни улички. Вероника внимателно си пробиваше път през мръсни площадчета, препълнени с хора, които миришеха на пот, отпадъци и нечистотии, за които беше по-добре да не мисли. Няколко пъти трябваше да се върне, стараейки се да следва пестеливите указания, които беше получила. Всяко забавяне губеше ценно време. Слънцето неумолимо се спускаше към хоризонта и превръщаше задушните улички в многоцветни клисури. Лазурносиньото небе бързо потъмняваше.

Накрая трябваше да спре и да се обърне към каменната стена в публичния двор, когато през навалицата мина отряд мъже в богато извезани одежди, водени от носач на благовония. Почитта, която им оказваха, беше голяма, а който се държеше непочтително, можеше да очаква бързо наказание.

Когато процесията отмина, тя се огледа объркано наляво и надясно — уличките излизаха от площада като спици на колело. Следвайки интуицията и съдбата, тя пое по пътя, по който бяха минали групата мъже. В края на улицата изведнъж се озова в сърцето на големия базар.

Около голямата джамия Ал-Казимейн беше шумно и оживено. Гласовете на търговците се сливаха с ударите на чуковете и рева на нетърпеливи камили. Точно тук трябваше да се озове според картата, която й бяха дали!

Вероника мина бързо покрай сергиите с килими, броеници и фино отпечатани, подвързани с кожа и надписани със злато издания на Корана. По-нататък продаваха светена вода в глинени съдове, но и земни наслади като фурми, бадеми и кат — растение, което при дъвчене оказваше леко стимулиращо действие. При всеки друг случай тя щеше да спре и да разгледа кошовете с подправки и билки, които ухаеха толкова примамливо; защото много обичаше да се пазари. Защо да не изпробва молитвения компас, с който мюсюлманите се ориентираха от всяка точка на земята към Мекка? Не, тя махна отрицателно на усърдния търговец, който й поднесе компаса с широка усмивка. Времето напираше. Ала когато към нея се понесе бяло облаче от сладък аромат на копалов балсам, издигнало се от близкия мангал, тя не можа да се удържи и спря. Това не беше обикновен тамян. Ако носът не я лъжеше — което беше невероятно при ясно изразеното й обоняние, бе попаднала на изключителна рядкост.

Тя се обърна бързо към търговеца, но остана със сведена глава и посочи купата с тъмночервени топчета.

— Колко? — попита кратко тя.

— Четиристотин томана, благородна госпожо!

Огромната сума, почти 80 английски фунта, я накара да поеме шумно въздух. Извърна се бързо и поклати глава. Както се очакваше, той хукна след нея и извика:

— Какво ще предложи мемсахиб?

Бавно, сякаш се колебаеше, тя поклати глава.

— Откъде идва тамянът ти?

— От Дофар — отговори веднага той.

Вероника се усмихна под булото. Най-добрият тамян в света идваше от Дофар. Естествено всеки търговец щеше да твърди, че стоката му е точно оттам. Само опитен купувач можеше да усети типичния аромат. Без да каже дума повече, тя извади от джоба си няколко монети.

Като видя златото, старецът се наведе и изсипа в дланта й шепа блестящи златни перли. Младата жена скри скъпоценния тамян в джоба си и точно в този момент от близкото минаре се разнесе оглушителен призив към правоверните да коленичат. Обичаят повеляваше всички жени да изчезнат от улиците.

С дрезгав глас, надявайки се да не я чуят минувачите, Вероника попита:

— Къде да намеря къщата на Хинд Див?

Очите на търговеца станаха кръгли като копчета и тя бе готова да повярва, че ще падне в безсъзнание.

— О, не, не, уважаема! Не бива да ходите там! Там живее дяволът!

Очевидно знаеше къде живееше дяволът! Тъй като вече бе видял блясъка на златото, тя бръкна в джоба си и извади още толкова златни монети, колкото му беше дала за тамяна.

Ужасеният му поглед светна, очите се присвиха пресметливо.

— Почакайте — рече бързо той, обърна се и се запъти тичешком към близката сергия, за да се посъветва със съседите си. Те я огледаха подозрително и заговориха на непознат планински диалект с множество носови и съскащи съгласни. Оживеният разговор събуди любопитството на другите продавачи и скоро тримата станаха дузина.

Времето минаваше и Вероника започна да се пита дали пък не бе направила грешка, като им съобщи целта си. Накрая старият търговец все пак се върна при нея. Показа парите и когато тя му ги връчи, изрече бързо:

— „Ала алшемал.“ Дръжте се все наляво. Четиридесет стъпки.

— Далече ли е? — попита тя, но той вече се бе оттеглил. Нямаше да измъкне от устата му нито дума повече.

— Четиридесет стъпки — промърмори под нос тя.

В тази страна „четиридесет“ беше обозначение за всяка по-голяма цифра и не представляваше никакво конкретно указание. Четиридесет стъпки можеше да означава петдесет или четиристотин.

Не си направи труда да брои стъпките си — ала след като зави в тясната уличка, показана от търговеца, установи, че шумът от базара изведнъж е заглъхнал. Нещо повече, във въздуха се носеше музика. Някой свиреше на гайда шотландската песен „Момичето с опашка на плъх“. Каква смелост: музикантът даваше на французите да разберат, че тук живее враг!

Може би този дързък музикант беше нейният късмет — знак, че е намерила жилището на Хинд Див? Той беше от хората, които не се страхуваха от нищо и от никого.

Окуражена, тя забърза към тясната врата във високия зид и дръпна тъкания шнур, който висеше над бравата. Не чу звъна на камбанката, но музиката спря и в следващия момент отгоре прозвуча вик:

— Ей ти! Изчезвай! — появи се главата на слуга. — Не посрещаме гости и не искаме просяци!

— Аз не съм просякиня! — извика на майчиния си език Вероника и веднага се запита дали беше постъпила разумно.

— Англичанка? — мъжкият глас без съмнение принадлежеше на шотландец. — Не мърдай оттам, момиче! Ей сега слизам!

Веднага след това се отвори тясно прозорче с решетка, лицето зад която не се виждаше. Вероника се приближи до прозорчето и пошепна:

— Търся мъжа, когото наричат Хинд Див. Вие ли сте?

— Няма да кажа нито да, нито не. Най-добре е да дойдете утре. Сега не е време да предизвикваме Див — прозорчето хлопна.

Вероника нетърпеливо зачука на вратата.

— Имам пари.

— Колко? — попита мъжът и прозорчето отново се отвори.

— Пуснете ме и ще видите — отговори тя, надявайки се, че гласът й звучи достатъчно уверено.

За нейно учудване вратата се отвори. След бърз поглед наляво и надясно по очебийно пустата улица, мъжът я издърпа вътре.

Едва прекрачила прага, младата жена бе обгърната от хладен, свеж бриз, примесен с ухание на жасмин и портокали. Горещината, прахът и всички неприятни миризми от улицата изчезнаха. Направи няколко крачки и спря, замаяна от неземно красивата гледка. Намираше се в дома на богат човек.

Според онова, което й бяха разказвали, очарованието на ориенталските къщи се дължало на ухаещата сенчеста вътрешност, както и на пълното им отделяне от света. Сега разбра, че това бе истина. Ослепително бели колони и аркади сияеха в индигово синята сянка на големия вътрешен двор. Тежки оранжеви завеси със златни ресни се полюляваха леко от вечерния бриз, очевидно създаден някъде тук, защото на улицата беше задушаваща горещина. Обкръжен от наситената зеленина на портокали и лимони и осветен от тайнствен източник на светлина, в средата ромонеше фонтан с червени, сини и златни плочки, подредени в сложни шарки. Цареше тишина, нарушавана само от тихото плискане на водата.

Шум на затваряща се врата я изтръгна от съзерцанието. Вероника се обърна и заговори:

— Идвам да…

На вратата нямаше никой. Когато очите й привикнаха с полумрака, тя видя, че и в двора нямаше никой. Разкаяна, че бе направила грешката да влезе в напълно непознатата къща, тя се втурна към вратата и натисна бравата. Вратата беше заключена.

— В името на Аллаха! Какво е това? — попита възмутено тя. Единственият отговор беше далечното ехо на гласа й.

— Е, добре — Вероника изпъна крехките си рамене и се опита да си вдъхне смелост. Макар че сърцето й биеше в ритъма на дервишов танц, нямаше да допусне да забележат, че се страхуваше. — Кажи на Хинд Див, че го чакам в двора.

Няколко минути минаха в пълна тишина. Тя се оглеждаше изпитателно, защото неприятното чувства, че я наблюдават, не я напускаше — но не се появи никой.

Заподозря, че Хинд Див нарочно поставяше на изпитание решителността й. Мъж като него ценеше само истинската смелост. За да заглуши нервността си, тя потопи ръка в кристалночистите води на фонтана. На дъното блесна нещо сребърно, раздвижи се златночервена перка. Екзотични риби обикаляха лениво между водни лилии и лотоси.

След минута невидимо звънче привлече вниманието й към близкия алков. Върху издатина в стената беше поставено голямо медно плато, което преди това не беше забелязала, отрупано с агнешки шишчета, подправен ориз, патладжани, домати, различни видове маслини и кръгла питка. Освен това имаше голяма чаша чай. Ожадняла от дългия път, тя посегна към чашата. Домакинът си оставаше невидим, но поздравът му за добре дошла беше безупречен.

Едва когато изпи половината от сладката течност, тя се досети, че предложената храна може би беше хитрост. Ами ако бяха решили да я упоят? Трябваше да бъде нащрек! Бързо изплю чая в чашата и я остави на мястото й.

— Винаги ли сте толкова недоверчива, когато ви предлагат почерпка, мемсахиб?

Дълбокият, мелодичен мъжки глас със сигурност беше на Хинд Див!

Вероника се обърна бавно. И с това започна краят на реалността.

2

Той стоеше в другия край на двора, облечен от глава до пети в черно, скрил лице под част от тюрбана. Виждаха се само очите му, които дори от това разстояние святкаха като котешки в мрака.

Все още забулена, Вероника се взираше в него като замаяна. Веднъж баща й беше докарал вкъщи каспийски тигър в бамбукова клетка, преди да го изпрати в една лондонска менажерия. Малкото момиче прекарваше часове наред пред клетката. Тигърът я омагьосваше. Още помнеше как могъщото животно крачеше напред-назад, как я измерваше с бдителен поглед, каква сила, каква заплаха се криеше в красивото му тяло.

Когато мъжът направи няколко крачки към нея и спря само на метър, тюрбанът падна от лицето му и Вероника изохка уплашено. Той беше завладяващо красив! И в същото време внушаваше страх. Носеше знака на „чита“, арабския ловен леопард!

Смели черни линии минаваха от обградените с черна ивица очи към слепоочията. Други бяха изтеглени от вътрешния ъгъл на златното око към дъгата на горната устна, покрита с къдрави черни косъмчета, подчертаващи съвършената уста, и се събираха на върха на брадичката, украсен с копринена черна брада. Името не лъжеше и тя не биваше да се подиграва с него. Мъжът пред нея беше съвършеното олицетворение на ориенталски демон.

В обърканото й съзнание изникнаха стиховете от приказката на един арабски магьосник: „Невероятен мъж, гъвкав, с пронизващ поглед — щом влезеше, всички мишки скачаха по столовете.“ Когато погледна в златните му очи, ярки като перлите тамян в джоба й, тя се убеди окончателно, че той наистина беше способен да прави магии.

— Слугата ми съобщи, че ще счупите вратата — мъжът свали наметката си и сложи лявата си ръка върху обсипаната с бисери дръжка на смъртоносно закривената кама, пъхната в широкия му колан. Измери я с поглед, от който я побиха тръпки, и тя закопня за хладния бриз, който беше усетила на влизане. — Вие сте или много смела… или много глупава.

Глупачка! — изкрещяха замаяните й сетива. Не биваше да го зяпа така — това беше в противоречие с правилата на приличието, задължителни за ориенталките. Но кой би могъл да отвърне поглед от това великолепно, заплашително същество, в чиято реалност вече се съмняваше?

Докато сърцето й биеше с такава сила, че щеше да изхвръкне навън, тя сведе глава и отговори на най-добрия си персийски:

— Моля за прошка, бура сахиб. Властното присъствие на Хинд Див ме засрамва.

Той мълча толкова дълго, че тя се осмели отново да вдигне глава. Тъмните сенки, падащи върху лицето му, бяха все така заплашителни.

— Заради това ли жалко изказване станах от удобното си легло? По дяволите! — изсъска гневно той и се обърна да си върви.

— Почакайте! Моля ви, почакайте!

Тя се втурна след него, но не можа да го настигне. Той изчезна зад завесата и тя трябваше да спре. Наистина ли го беше обидила с поздрава си? Или се бе разсърдил, че е отхвърлила гостоприемството му — в тази страна това беше връх на обидата!

Дошла сякаш от нищото, една ръка я сграбчи за рамото изотзад. Вероника се обърна с писък и видя впечатляващото лице на Хинд Див точно пред себе си.

— О, Аллах! — пошепна уплашено тя; струваше й се невъзможно той да се е върнал толкова бързо.

Мъжът се усмихна, но погледът му остана все така пронизващ.

— Каква необуздана млада дама.

— Вие говорите английски! — по-точно изискания език на лондонски аристократ.

— Започвате да ми досаждате, ая — отвърна той, минавайки отново на персийски. Пусна ръката й, но вместо да изчезне моментално, спокойно прекоси двора.

Първият й импулс беше да избяга, докато й е обърнал гръб. Цялата трепереше. Погледът на тигър и гъвкавите движения й вдъхваха страх. Спомни си бедния стар виконт и въздъхна. Ако избягаше, той беше осъден да остане в Багдад. Нямаше право да се отказва. Но как да премери силите си с едно същество, което не беше от този свят? Тя не притежаваше нито магически сили, нито умееше да действа с хитрост. Тласкаше я само огромната сила на страха.

Вероника направи няколко крачки след мъжа и извика:

— Нетърпението твърде рядко се заплаща добре, бура сахиб!

Мъжът продължи напред, сякаш не я беше чул. Преди да влезе в платнения павилион в другия край на терасата, хвърли поглед през рамо и попита високомерно:

— А вие заслужавате ли търпението ми, ая?

Вероника пое дълбоко дъх и се опияни от сладкия аромат на отварящия се за нощта жасмин. Защо й говореше като на слугиня? Страхът й се изпари под напора на един от редките пристъпи на гняв. Когато Хинд Див изчезна в павилиона, тя се втурна след него. Мъж или магьосник, тя нямаше да му позволи да я прогони!

Невидими ръце разделиха завесите, когато Вероника застана пред тях; но тя беше вече нащрек и не позволи да се забележи учудването й. Той нямаше да се забавлява повторно за нейна сметка. Мъжът, застанал в средата на помещението под светлината на факлите, очевидно нямаше намерение да дава отчет за действията си. Отблъсната и в същото време привлечена от екзотичния му вид, тя призна пред себе си, че никога не е виждала по-прекрасно лице и тяло.

Само за няколко секунди — това наистина беше чудо — той беше сменил черната одежда с кафтан от богато извезана златна коприна и широк панталон. Тюрбанът бе изчезнал. Дълга черна коса, блестяща като коприна, падаше по раменете му, без да изглежда женствен. Обърна се към нея и тя видя, че изкусителната му уста е извита нагоре — знак, че й предстоеше ново изпитание.

Когато се приближи, тя не изпита страх. Усети само наличието на сила, която обезсмисляше всяка съпротива. Рисунките по лицето не й позволяваха да разпознае истинските му черти. Това двойно лице го превръщаше в най-отблъскващия, но и най-мъжествения представител на своя род… ако изобщо беше човек.

Когато се приближи до нея повече, отколкото беше прилично, мъжът се наведе към нея и пошепна:

— Питам се кога ще предизвикаш учудването ми, бахия?

Аромат на карамфил я удари в носа. В продължение на един дълъг миг усети примамливата топлина на кожата му през тънкото копринено було, когато бузата му погали нейната с котешка ласка. Наболата брада погъделичка носа й, но той бързо се оттегли. Усмивката му не намали неловкостта й.

— Ухаеш толкова сладко, бахия…

— Сама създадох този парфюм — отговори с пресъхнало гърло тя и веднага си пожела да не го беше казвала.

— Ето къде бил източникът на магията ти — той я докосна съвсем леко, пръстът му се плъзна по ръба на булото и по лицето й се разля топлина.

Вероника се отдръпна с надеждата, че той не е забелязал реакцията й. Беше длъжна да устои на изкусителния му поглед, на магията на очите му.

— Какво друго изкуство владееш, бахия?

Тя вдигна очи и срещна неговите в нов прилив на страх.

— Идвам по много важна работа, бура сахиб — и извади от ръкава си писмото на лорд Абът.

Мъжът взе писмото и, без да го прочете, го хвърли на масичката от благородно дърво, инкрустирана със седеф.

— Толкова малко смелост ли имаш, че не можеш да говориш от свое име? Ела, ще ти се покажа — посегна към нея и попита: — Ще се разбулиш ли за мен?

— Не! — тя се отдръпна уплашено и Хинд Див избухна в смях.

— Ето че имаш малко смелост. А това означава, че си хубава.

Не можа да намери какво да отговори на комплимента му. Колко ли щеше да се разочарова, като видеше, че под булото и широката наметка се криеше едно безлично момиче. Този богат и могъщ мъж сигурно имаше харем, в който жените му се конкурираха по красота и дори най-невзрачната между тях беше сто пъти по-хубава от нея.

Междувременно мъжът застана в средата на стаята пред нисък широк диван, отрупан с кожи и копринени възглавници. Отпусна се върху кожите, облегна се удобно на възглавниците и затвори очи. Само след минута ухото й долови тихи шумове, които издаваха, че е заспал.

Вероника се напрегна и се приближи безшумно до дивана, докато погледът й се стрелкаше към далечните ъгли, по които висяха движени от вятъра драперии. Защо беше задрямал, без да прочете писмото? Не биваше да я оставя да го чака. Сигурно пак беше замислил някоя хитрост, но този път нямаше да я свари неподготвена.

Странно изрисуваното лице, в което погледна, изразяваше безгрижието на спящия. Какво безсрамие! Трябваше да стисне зъби, защото много й се искаше да го изрита с върха на пантофката си. Вместо това скръсти ръце и изрече с най-презрителния тон, на който беше способна:

— Казват, че хитрините на Хинд Див били неизчерпаеми. Дотук обаче съм видяла само евтините трикове на обикновен фокусник, който бързо се насища на тромавото си изкуство.

Макар че очите му останаха затворени, на устните му заигра усмивка. Развеселен ли беше или я презираше? Не можеше да прецени, без да го погледне в очите.

— Помоли ме за нещо, ая.

Този път тя не се поколеба. Вместо да използва сложните формули на персийския, мина на директния английски.

— Имам нужда от помощта ви, за да отведа трима души от Багдад в Бушир.

— Всяка камила може да изпълни тази задача — отговори той с ужасния диалект на северните провинции. Нима си мислеше, че ще я извади от равновесие?

— Не всяка камила — отговори на същия език тя. Владееше всички диалекти, които й бяха нужни в търговията с билки. — Трябва ми камила, която да скрие пътниците в гърбицата си.

Мъжът въздъхна, без да отвори очи.

— Не познавам такива камили.

— Сигурна съм, че Хинд Див ги създава чрез магия.

Вероника очакваше ядна реакция на подигравката си, но той само поклати глава върху копринените възглавници.

— В тази страна съдбата на трима „фаранги“ е без значение. Хинд Див отхвърля молбата ти.

Вероника преглътна отговора, който напираше на устните й. Значи той подозираше, че има насреща си „фаранги“, англичанка? Но кой беше той, че отхвърляше молбата й? Не беше халиф, който се разпореждаше по свое усмотрение с беззащитните си поданици, освен това не беше изслушал молбата й до края.

Умният никога не чува в отказа само думичката „не“, а подканата да продължи, докато двамата постигнат съгласие. Вероника реши да последва съвета на баща си. Хинд Див също имаше цена.

— Не смятате ли, че е странно, че въпреки споразумението с французите, владетелят не изгони англичаните от страната? — тя оглеждаше внимателно дремещата котка. — Може би има намерение да ги насъска едни срещу други. Предпазливият поддържа еднакво добри отношения с приятелите и неприятелите.

Хинд Див рязко извърна глава и отвори очи.

— Ти си по-умна, отколкото се очаква от жена. Но защо искаш да ме впечатлиш с оскъдните си знания за политиката?

Каза го без грубост, но думите му я засрамиха, тъй като подчертаваха подчиненото й положение. Извърна се настрана, защото не искаше той да види колко беше наранена.

— В страна, където лоялността е хлъзгава като маслото за лампата, слабите се съюзяват със сменящото се щастие на силните.

— Моята лоялност е само за мен самия, ая.

Втори отказ!

— Хората говорят, че Хинд Див се оставял да го убедят да използва дарбите си в полза на важно дело срещу дъжд от рупии.

— Предпочитам дъжд от лакхи — лицето му остана скептично. — Имаш ли дарбата да предизвикаш такъв дъжд?

— Способностите ми са ограничени — отвърна предпазливо тя.

Сигурно не беше в състояние да събере сумата, която отговаряше на откуп за султан. Един лакх беше сто хиляди рупии. Ако не беше купила тамяна на пазара, сега щеше да му предложи повече. Но той явно ценеше ума й.

Тя извади една монета и я подхвърли във въздуха с думите:

— Нима малкото роса не освежава градината по-добре от мусонния порой?

Оскъдният златен дъжд, който се изля върху него, предизвика сух смях.

— За съжаление, бахия, ти подценяваш факта, че твоето положение ми е безразлично. Изчезвай! Омръзна ми тази игра.

Той се облегна назад и разтърка слепоочията си с палец и показалец. Жестът му издаде умора. Първият необмислен жест от началото на срещата им. Може би наистина беше заспал. Смените в настроението му я учудваха; беше очевидно, че нещо тежеше на душата му. Ами ако тази проява на ранимост беше последният й шанс да си осигури помощта му? Тя пристъпи бързо към мангала в края на дивана. Извади с машата три въглена и ги сложи върху медна чиния. След това извади от джоба си две златни перли и ги хвърли върху въглените. В помещението бързо се разпространи сладък аромат на гора, издигна се тънко стълбче дим. Вероника разпръсна аромата с палмово листо и отнесе чинията до другия край на леглото, за да я постави до главата му.

— За да се чувствате добре, предлагам ви в дар най-прекрасния тамян на света. Дишайте дълбоко, бура сахиб!

Мъжът не се помръдна и не каза нито дума.

Без да се обезкуражава, Вероника вдигна от ниската масичка дълга и тънка стомна за вино, украсена с полускъпоценни камъни. До нея имаше две подходящи чаши. Преди малко бе отблъснала гостоприемството му, но сега щеше да поправи грешката си. Наля вино в чашите и ги отнесе до леглото му.

— Няма ли да приемете поне този дар като знак на доверие?

— Доверието често преминава в своята противоположност — мъжът се изправи с плашеща гъвкавост и стисна китката й. — Вие сте коварната убийца, която трябва да ме отрови, нали?

— Не съм убийца! — отвърна стреснато Вероника и изплака тихо, когато пръстите му стегнаха китката й като железни клещи. — Причинявате ми болка.

— Ако лъжеш, ще те заболи още повече — рисунката на лицето му изрази луд гняв и го превърна в свръхестествен хищник.

— Не лъжа!

— Тогава пий! — той я пусна и дръпна булото от лицето й.

Вероника сведе глава. Не искаше да види разочарованието, което щеше да се появи в очите му, като видеше безличната й физиономия.

Очевидно сега не му беше до лицето й.

— Пий, бахия, или ще ти се случи нещо, което никак няма да ти хареса.

Тя се опита да задържи чашата в треперещите си ръце и изпи няколко глътки. Задави се, тъй като не беше очаквала вино с толкова силни подправки. Очите й се напълниха със сълзи и, докато се опитваше да овладее дъха си, му подаде чашата.

Ала той не я взе. Посегна и я притисна към устата й.

— Още веднъж — заповяда той.

Тя се подчини, макар че очите и гърлото й пареха. Тъй като не успя да преглътне, той грабна чашата от ръката й, а с другата ръка я стисна за тила.

— Пий! — заповяда гневно той и отново вдигна чашата до устните й.

Тя се опита да преглъща бавно, но той отметна главата й назад и изля виното в гърлото й, докато чашата почти се изпразни. Смекчи се едва когато от очите й потекоха сълзи и тя се задъха.

— Сега ще пия аз — усмихна й се, вдигна чашата и я изпразни до дъно. После я запрати към ъгъла.

Неочакваният шум, когато чашата се затъркаля по мраморния под, й даде да разбере, че двамата бяха съвсем сами, далече от света — факт, който я уплаши до смърт.

Мъжът очевидно бе прочел мислите й, защото отново се изсмя. Злобният смях унищожи и последните остатъци от смелостта й, сякаш ги бе отсякъл с кривата си сабя.

— Е, бахия, ще ми кажеш ли най-после защо дойде при мен? — той докосна лицето й, палецът му се плъзна по горната й устна. — Или искаш аз да ти кажа?

Вероника не можеше да откъсне очи от златнокафявите очи, в които светеше чувство, старо като греха. Не, невъзможно беше да е събудила желанието му. Вече беше без було и той знаеше, че жената пред него съвсем не е красавица.

Нещо в лицето му се промени. Продължи да я наблюдава настойчиво, но в държанието му се появи намек за дистанция. Вероника веднага разбра, че той изпробваше въздействието си върху нея.

Силен пристъп на гняв я накара да потрепери. Този човек й се подиграваше, играеше си с нея! И този път бе намерил най-слабото й място — женското й самочувствие. Сигурно я смяташе за глупава и повърхностна. Тя знаеше какво виждаха мъжете, когато я гледаха. Но за момент си пожела да повярва на лъжата в очите му.

Блъсна ръката, която се плъзгаше по бузата й.

— Не ме е страх от вас — изрече тя с глас, задавен от виното и отблъскването.

Мъжът улови раменете й и бавно я привлече към себе си, докато лицата им застанаха на сантиметри едно от друго.

— Не го казвай…

Нервите й завибрираха от напрежение, когато устните му се отвориха над нейните. Горещият му дъх я опари, тя пое шумно въздух и се опита да се освободи, но той я прегърна здраво и я задържа. Тя се вцепени. Може би той искаше тя да се отбранява, да го умолява, да проси за живота си. Ако това беше намерението му, щеше да остане разочарован!

Целувката продължи само няколко секунди, после той вдигна глава.

— Не се ли страхуваш вече, бахия?

Тя се задоволи да го прониже с остър поглед, защото не искаше да признае поражението си. Бързото биене на сърцето я издаваше. Но нима щеше да загуби куража си само от една целувка? Никога!

В погледа му се появи нещо ново — пресметливост, бдителност, които победиха необуздаността.

— Прекарай нощта с мен. Спаси ме от мъката, която ме изгаря, и тогава може би ще ти помогна.

Бузите й пламнаха, гласът й потрепери издайнически.

— Истинският мъж не търгува с благоволението на жената, която не го иска.

Усмивката му стана хитра.

— Колко малко разбираш от мъже…

Той обхвана лицето й с две ръце и тя усети нежното захапване на зъбите му върху долната си устна. От гърлото й се изтръгна стон. Езикът му се плъзна между устните й и завладя устата й. Целувката му имаше вкус на карамфил и вино и беше част от тайнственото същество на мъжа пред нея. „Направи му тази услуга — пошепна настойчиво непознат вътрешен глас. — Защо да не преживееш една любовна нощ? Поне ще разбереш какво означава да си желана!“

Откъде дойде тази мисъл? Двадесет години добродетелен живот се противопоставиха на странните усещания, които се разгаряха в тялото й.

„Той е измамник! — предупреди я истинската й същност. — Ще съжаляваш!“

Като реакция на противоречивите чувства, от дълбините на тялото й внезапно се надигна замайваща спирала от желание. Тя усети сълза на бузата си и се смая. Каква беше тази непоносима, плашеща сладост, която предизвика целувката му? И тя ли беше част от магията на Хинд Див?

— Харесва ли ти, бахия? — насмешливият му глас достигна до нея много отдалеч. Тя не беше от жените, които се радваха на пламенни обожатели. Очевидно този мъж беше разпалил страстта й с устните си. Дори да й се подиграваше, вече не я беше грижа.

— Да!

Той се отпусна назад и я привлече на леглото. Вероника дори не помисли да се съпротивлява. Вместо това докосна бузата му и усети твърдите мускули под наболата брада. Той не беше свръхестествено същество, а мъж. Това й беше достатъчно. Мушна другата си ръка под тила му, за да е по-близо до него. Искаше да го усети до себе си — съвсем близо!

Той последва поканата й, умножи целувките и ги задълбочи. С всеки удар на сърцето чувството й за близост се засилваше. Интересните вариации на натиск и вкусът на устните му я привличаха неустоимо. Фината тъкан на кафтана му се превърна в твърд лен под милувката на пръстите й. От гънките му се надигна замайващ аромат на райска градина: портокалови цветове, жасмин и карамфил, примесени с пикантните есенции от амбра и мускус. Ароматите добиха цвят и я обгърнаха в сиянието си. Обзета от сладостно напрежение, тя забеляза твърде късно, че той свали булото от косата й.

— Червена коса! — извика изненадано мъжът. Зарови пръсти в гъстите къдрици, вдигна ги и ги разпростря върху възглавницата около главата й. Гърдите му завибрираха от радостен смях, той се наведе над нея и пошепна: — Ти си рядка красавица, бахия, украса за всеки харем!

„Какво? Наистина ли я бе нарекъл красавица?“ Вероника срещна погледа му и се опита да го задържи, но очите й се замъглиха.

— Аз… какво е това усещане…

Макар че чертите му се размазаха пред очите й, тя все пак видя как усмивката му се промени.

— Недоверието те правеше по-умна. Виновна е есенцията във виното…

Вероника видя как устните му се движеха, но в думите му нямаше смисъл. Пленница на чудото от чувства, които я заливаха, тя не се помръдваше. Мъжът над нея я плашеше и привличаше едновременно. Няколко въпроса се оформиха в главата й наполовина и й се изплъзнаха.

Никога преди това не беше прегръщала мъж, никога не беше усещала горещината на мъжка кожа върху своята. Това я стопли и успокои; но събуди и желанието й да преживее неща, за които нямаше нито думи, нито знания. Усещанията бяха твърде ярки, сякаш беше заболяла от треска.

— О, моля ви, помогнете ми! — изплака тя и отново посегна към него.

— Разбира се, ще ти помогна, бахия — той очевидно знаеше какво трябва да направи, за да задоволи желанието й, и беше щастлив да чуе молбата й.

Мъжът я обърна по гръб и се плъзна върху нея. Силните му ръце я помилваха и вдигнаха одеждата й.

— С радост ще ти помогна. И двамата ще преживеем блаженството.

Вероника се рееше във въздуха, носена от нежна мелодия. Песен на флейта, придружавана от неравномерни удари на барабан, я обгръщаше, движеше се в нея и я отнасяше безкрайно далече в особен ритъм. Тактът се смени, ударите на барабана се ускориха и станаха по-силни и тя изпита чувството, че трябва да бяга.

Упоена, нетърпелива, любопитна и отчаяна, тя се опита да издържи на темпото и нагоди движенията на тялото си към настойчивия ритъм… докато се понесе в луд дервишов танц, пленница на безумието на мига.

Млечният път образуваше светла ивица върху среднощното небе. От далечината долиташе сладка екзотична мелодия, натежала от меланхолия. Пустинните цветя насищаха въздуха с тръпчиви аромати. Но красотата на нощта беше загубена за Хинд Див. Съзнанието му формулираше мисъл, която проникваше съвсем бавно в упоената му глава.

Девица!

Вместо очакваната убийца!

Лешоядите кръжаха около него от седмици, свързани от общия страх, че той знаеше твърде много и англичаните, французите или афганците можеха да го заловят и да го подложат на мъчения, за да издаде тайните си. Нямаше изход. Нито един съюзник, на когото да разчита. Преди да се затвори в тази къща, преживя няколко опита за покушение върху живота си. Но имаше и много по-лоши видове смърт. По-добре да загине от ръката на платен убиец, вместо да дочака недостойна смърт на колелото за мъчение или да го хвърлят във врящо масло.

Освен това предпочиташе сам да избере мига, когато ще позволи да го убият. Предишния ден беше разпространил вестта, че днес ще приема всички посетители.

Това трябваше да бъде последната нощ в живота му. Беше се подготвил грижливо: изкъпа се, облече се, нарисува лицето си. Няколко лули тютюн с опиум от запасите му отнеха остротата на усърдието му по-скоро да се прости с живота. Когато непознатата най-сетне почука на вратата му, изпита облекчение. Някак си му се стори подходящо да загуби живота си от ръката на жена.

Толкова е млада и невинна, каза си той, когато чу гласа й. Смъртоносна за мъж, в чието сърце беше останала поне частица доброта. Но той не беше добър човек и бе подготвил изненада за госта си; защото междувременно бе открил колко е трудно да се откаже от живота, дори когато жертвата е доброволна. Щеше да умре — но първо щеше да се позабавлява за последен път с нея.

Много от мъжете, които търсеха благоволението на Хинд Див, му изпращаха наложници или робини от харема си, вярвайки, че женската молба ще събуди съчувствието му. Ала откакто една проститутка, дошла по заповед на господаря си, заби нож в рамото му, той знаеше, че жените бяха не по-малко коварни от мъжете. Разбира се, продължи да ползва услугите им в леглото и никога не отказваше, когато му се предлагаха — но първо ги напиваше с вино, в което слагаше упойка. Някои се държаха свободно, други играеха ролята на невинни. Повечето си отиваха с тържествуваща усмивка. Дори ако не изпълняваше желанията им, можеха поне да се похвалят, че са споделили леглото на легендарния Хинд Див.

Освен тази тук. След като се любиха, тя втренчи в него пълните си със сълзи очи, смаяна от случилото се. Невинността, която не проумява какво е преживяла.

Девица!

Ако не го беше привлякла към себе си, ако не го беше умолявала да задоволи страстта, която беше събудил в тялото й, сигурно щеше да прояви повече бдителност. Ала когато го прегърна така смело, той забрави съмненията, убеден, че е веща в любовното изкуство също като него. Бариерата бе премината, преди да е осъзнал значението й. Вече знаеше, защо не се беше проявила като изкусителка.

Велики боже! Кой би изпратил истинска девица в леговището на звяра?

При тази мисъл едва не полудя: скочи от леглото и затърси трескаво писмото, което бе получил от нея. Очаквайки злобните подигравки на някой от враговете си, трябваше да открие, че писмото беше адресирано до мъжа, когото се стремеше да унищожи в себе си. Трябваше да го прочете два пъти, преди замаяните му сетива да схванат значението му.

„Скъпо момче!

Намерих ти годеница! Прекрасна млада жена. Рядко се срещат същества като нея: умна, надарена с разум и отзивчиво сърце. Изпращам ти я да я одобриш, но после ще ти я взема за малко. Не се съмнявам, че ще оставиш у нея впечатление, което ще се запази за цял живот.

Докато си готов, тя ще остане под моя закрила. Моля те, не я оставяй да чака дълго, мой горди приятелю, защото може да се обвърже с някой недостоен.

Джордж Абът“

Годеница!

От гърлото му се изтръгна злобно проклятие. Надали имаше по-недостоен годеник за невинна девойка като нея.

Върна се в леглото и я засипа с въпроси. Макар че изглеждаше заспала, тя отговаряше с готовност. Притисна се до него, опита се да го целуне. Нищо чудно, след като беше сложил във виното афродизиак — нали и той пи от него! Отговорите, които получи, унищожиха страстта и засилиха до непоносимост отвращението му от самия себе си.

Мис Вероника Фортнъм! Дъщеря на английски търговец.

Името му беше познато. Познаваше бегло баща й от сделките си с Източноиндийската компания.

Значи беше вярно. Тя не беше наемна убийца. А той беше спал с невинно момиче.

От улицата се чуха гневни мъжки гласове. Избухна караница. Шумът се усили точно пред къщата му. Шумове от битка, тържествуващи викове, смях… След малко мъжете се отдалечиха и в нощта отново се възцари тишина.

Обзе го чувство, което досега не познаваше. Съжаление. Чувство, което изобщо не му подхождаше. Не съжаляваше за живота, който беше на свършване. Струваше му се глупаво да брои греховете си в часа на смъртта. Беше му ясно, че отдавна не е джентълмен — понякога дори подозираше, че вече не е и човек. Чувстваше се хиляда години по-стар от изпълнения с идеали млад лейтенант, който преди десет години беше дошъл в Индия, за да опита късмета си. Не, изключено, той не беше подходящ за съпруг.

„Мъжете като мен, които чакат пясъка в часовника да изтече, винаги се възползват от момента. За мой вечен позор и аз съм един от тях.“ Тези думи бяха написани в завещанието, което беше съставил, преди да напусне поста си в Калкута.

Значи трябваше да остане верен на природата си… докато убиецът го намереше. Не беше забравил, че тази нощ щяха да го убият. Щом не беше тя, значи някой друг. Последните зрънца пясък бързо падаха в стъклената чаша.

Без да се съобразява с чувствата на младата жена в леглото си, той ходеше неспокойно напред-назад. А когато тихо отиде при нея, за да се наслади на миговете между първото и следващото позорно дело, вече не мислеше за нищо.

Тя все още лежеше по гръб. Лицето й показваше нежната мекота на жена, потънала в сладки сънища. Макар да не беше красавица, чипото й носле беше невероятно сладко, а голямата уста криеше толкова сладост, че засрамваше оскъдните целувки на съвършените красавици.

Каква сладост! Желанието отново да я люби изгаряше слабините му.

Той се наведе над нея и я целуна. Устните й омекнаха под натиска му, ала когато ръката му се плъзна към гърдите й, тя изведнъж се уплаши. Дори насън природата й се отбраняваше срещу онова, което в будно състояние със сигурност щеше да му откаже. Истинският кавалер щеше да се оттегли.

Ала той не беше добър човек, той беше Хинд Див, който не знаеше милост. Вземаше каквото искаше. Помагаше само на себе си. Значи и този път щеше да вземе онова, което никога не беше имал и никога нямаше да има отново.

Любеше я бавно и умело. Горещото желание го тласкаше да удължава всеки миг от насладата, да вкусва цялата й сладост. Държеше я здраво и я милваше, макар че замъгленият й поглед изразяваше по-скоро учудване, отколкото желание. Все пак тя реагираше. Скоро откри под невинността страстна жена, превърна хълцането й в сладостни викове, докато двамата се озоваха в рая.

Когато удовлетвори желанието си, той я притисна толкова силно до себе си, че тя несъзнателно се възпротиви. Ала той не я пусна. Хинд Див никога не отстъпваше пред по-слабите натури. Никога!

Разполагаше само с тази единствена нощ да се люби с Вероника Фортнъм. Тя със сигурност нямаше да се съгласи да стане жена на едно чудовище.

Вероника се събуди изведнъж, обзета от паника. Мракът я задушаваше. Ала се оказа, че диша леко и трябва само да вдигне тежките си клепачи, за да прогони черния мрак. Почти веднага очите й отново се затвориха. Зад клепачите й танцуваха червени и златни кръгове, избухваха снопове от искри, но много скоро в бунта на сетивата й се примесиха и други усещания. Ръцете й се плъзгаха по кадифе и коприна. Под главата й имаше мека възглавница. Тя протегна ръка и докосна корава мъжка гръд.

— Най-после се събуди!

Объркана, невярваща, Вероника погледна в изрисуваното лице на Хинд Див.

Опрян на лакът, той лежеше до нея и я оглеждаше с развеселена нежност.

— Ето че вече научи нещо за мъжката природа — той сложи ръка на корема й и тя остана шокирана, като усети горещата му длан върху голата си кожа. Преди да е успяла да се отдръпне, той я целуна — лека, бегла целувка, после помилва бузата й. — Твоят дар ми прави чест, бахия!

Стресната от думите му, тя вдигна ръце да го отблъсне, но те се оказаха странно отслабнали и се препънаха в лактите, вместо да окажат съпротива. Той я привлече към себе си и се обърна заедно с нея, докато тя се качи върху него. След това я блъсна грубо и тя падна на колене на килима.

— Вървете си вкъщи, мис Фортнъм!

Вероника го погледна с неизразим ужас. Беше лежала с гол мъж в леглото. Освен това той знаеше истинското й име. Той посегна през леглото и събра нещата й.

— Това вероятно ще ви потрябва — и ги хвърли върху нея.

Сълзи на унижение напълниха очите й. Без да мисли за голотата си, тя се изправи и бързо събра дрехите си. Облече се напълно объркана и скри лицето си под булото. Защо не помнеше какво се бе случило между тях?

Разтърка челото си с две ръце. Не беше в състояние да подреди мислите си — все едно че беше заболяла от треска. Толкова много въпроси чакаха отговор; но не смееше да заговори голия мъж, който се протягаше така безсрамно пред нея.

Докато се обуваше, тя се опитваше да спре нервното си треперене. От колко време беше тук? Затъмненото помещение не й подсказваше кое време е. Единствените следи от последните минути — или часове — бяха подутите й устни и странна болка в долната част на тялото й. После изведнъж се сети. Той бе казал, че я е упоил!

Тя се изправи, избягвайки да срещне погледа му. За щастие той не се помръдваше, не казваше нито дума. Ала неизречените въпроси танцуваха безумно хоро в сърцето й. Какво й беше сторил? Да не би да беше злоупотребил с нея? Със сигурност не! Очевидно обичаше да измъчва и дразни хората. Сигурно я беше съблякъл, за да се позабавлява с безпомощността й, докато е лежала гола пред него. Невъзможно беше да е…

В гърдите й пламна гняв. Увит в кафтана си, той седеше в леглото напълно неподвижен. Без съмнение чакаше да чуе проклятията й, обвинения, че я е упоил. Сладкият вкус на подправено вино все още пареше в гърлото й и заплашваше да я задуши.

Вероника потръпна и пое дълбоко въздух. Е, добре, той се бе позабавлявал за нейна сметка. Вече знаеше истинското й име. Вероятно бе прочел писмото на лорд Абът, докато тя е спала. Ако беше злоупотребил с нея, нямаше да й заповяда да си върви: знаеше, че тя ще се върне при виконта и той ще заповяда да го арестуват. Сигурно за всичко беше виновна проклетата й плахост.

Тя спусна булото пред лицето си, докато размишляваше трескаво. Инстинктът я съветваше да бяга. Но как да обясни на лорд Абът, че мисията й се е провалила?

Очевидно с плахост нямаше да постигне нищо пред Хинд Див. Трябваше да прояви смелост. „Кога най-после ще ме учудиш!“ — това беше чисто предизвикателство.

Решена да действа, тя отметна булото и в този миг й хрумна чудесна идея.

— С думите си признахте, че сте ми задължен.

Видя как миглите му затрепкаха. Той кимна и се надигна.

— Кажете цената си. Афгански рубини? Сапфири от Бирма? Или това? — с бързо движение свали от ръката си пръстен с огромен аметист, достоен за султана, и й го подаде. — Ваш е!

Вероника поклати глава. Нито една скъпоценност на света не можеше да укроти гнева й. Тази нощ той се бе отнесъл с нея по непростимо груб начин. Сега обаче имаше друга задача.

— Казахте, че аз трябва да назова цената си. Искам сигурни придружители за трима души от Багдад до Бушир. Веднага.

В златния поглед се изписа смайване. Най-сетне бе успяла да го учуди! След секунди учудването отстъпи място на усмивка, която озари цялото му лице.

— Явно съм ви преценил погрешно. Това ме радва.

— Значи ли това, че сте съгласен?

Без да отговори, мъжът улови ръката й и я поведе към изхода на павилиона. Вдигна завесата на входа и рече:

— Приберете се вкъщи, скъпа! Моят слуга ще се погрижи за вас. Първо трябва да се наспите.

Вероника го зяпна смаяно, неспособна да разбере от думите и изражението му какво точно имаше предвид. Едва когато погледът й падна върху тънката линия около устните му, й стана ясно, че макар и с неохота, той се бе съгласил.

Без да помисли какво прави, тя се надигна на пръсти и доближи лицето си до неговото.

— Благодаря ви, бура сахиб! — учудена от смелостта си, впи устни в неговите.

Когато Вероника си отиде, мъжът дълго стоя усмихнат до вратата. Малката бе омесена от по-твърдо тесто, отколкото бе предполагал. Куражът й го накара да изпита нещо, което изпитваше твърде рядко — уважение. Значи нощта не беше унищожила нито духа, нито честта й. Нямаше да има последствия, които да помрачат спомена за неосъществената му годеница.

За да е сигурен, че разумът не му е погодил някой номер, той прочете писмото още веднъж. После седна зад писалището си и написа кратко послание. След като го запечата, избухна в смях, който отекна над високите стени на къщата му.

3

Чехлите на Вероника се плъзгаха с тихо съскане по мраморния под пред кабинета на правителствения пълномощник на Източноиндийската компания в Бушир. Лорд Шрюсбъри беше гост в дома на високопоставения чиновник и днес я бяха повикали да даде отчет за състоянието му. Беше истинско чудо, че той беше преживял пътуването от Багдад дотук. Оттогава беше минала цяла седмица.

Вероника не видя повторно Хинд Див, но той изпълни съвестно своята част от сделката. Рано сутринта след срещата им, пред вратата на виконта спря едно „такхи-и-раван“, обичайно за страната превозно средство, теглено от коне. Придружени от униформени пазачи, лорд Шрюсбъри, тя и Аги излязоха безпрепятствено от Багдад.

Вероника искаше да се чувства облекчена, но не беше. Искаше й се да заличи преживяното приключение от паметта си, но не можеше. Нищо не беше в състояние да я успокои. Нито завръщането в удобната й къща, нито радостта от градината с билки, дори компанията на приятелките й. Каквото и да правеше, не можеше да отклони мислите си от преживяното с Хинд Див.

Той я бе изнасилил!

Загърна раменете си с пъстрия шал и ускори крачка, сякаш можеше да избяга от мислите си.

Щом действието на дрогата отслабна, тя си спомни всичко, което се беше случило, и разбра, че кошмарът е истина.

Искаше да се чувства шокирана. Странно, но това не се случи. Споменът й беше съвсем реален, напълно ясен, нищо не хвърляше сянка върху онази забележителна нощ. Тя искаше да преживее приключение и се спаси на косъм от катастрофата.

Когато някъде наблизо изкряка паун, Вероника вдигна глава и се огледа. Паунът крачеше гордо към сивата женска, разперил великолепните си пера. Дори тази величествена птица можеше да се поучи от Хинд Див как да заслепява и мами нещастните жени. Трябваше само да затвори очи и виждаше пред себе си фантастичното мъжко тяло, изкушението в неговите очи. Както женската, очевидно възхитена от наперения паун, и тя бе изпаднала в глупаво смайване и бе забравила да се пази от целувките на магьосника.

Вероника рязко обърна гръб на пауна. Не искаше да види сливането му с женската. Хинд Див се бе отнесъл към нея, както можеше да се очаква от бандит и шпионин. Възмутителното беше, че тя сама допринесе за успеха на подлия му план, като му наля виното от стомната. Това вино се превърна в нейната гибел! Но най-страшен беше фактът, че тя го бе целувала доброволно и с радост.

„Не очаквах, че мога да изпитвам похот…“ — пошепна Вероника, отново усетила надигането на забранени желания. Дрогата е виновна, че загубих чувството си за приличие, утешаваше се тя, спомняйки си за случилото се. Но вече не вярваше в това. Доскоро се страхуваше, че ще умре като стара мома, без да е изпитала желание. А сега, когато вече го познаваше, се чувстваше все по-объркана.

— Глупачка!

— Какво казахте, моля?

Вероника се обърна стреснато в посока на гласа. Правителственият пълномощник бе влязъл безшумно и я гледаше въпросително.

— Простете, сър — тя направи кратък реверанс, за да скрие смущението си. — Не знаех, че вече не съм сама.

Мъжът я поздрави приветливо, огледа верандата и я покани в кабинета си.

— Заповядайте, мис Фортнъм.

Следващите минути бяха посветени на обичайните учтивости: жасминов чай и сладки с джинджифил. Когато слугата най-сетне се оттегли, високопоставеният господин остави чашата си на масичката и се отпусна в креслото си с широка усмивка.

— Трябва да кажа, че се справихте добре, мис Фортнъм, много добре!

— Щях да се чувствам много по-спокойна, ако лорд Шрюсбъри можеше да оздравее.

Мъжът насреща й поклати бавно глава.

— Очевидно не ви е убягнало, че той е на умиране.

— Дълбоко съжалявам…

— Вината не е ваша. Лорд Абът похвали с възторжени думи самопожертвователните ви грижи. Каза ми, че лекото подобрение през последната седмица се дължи само на вас — пълномощникът извади от джоба на жакета си запечатан документ. — Причината да ви повикам тук е, че той ми възложи да ви връча това. Молбата му е толкова необикновена, че ми е доста… неловко да ви я представя, но той…

Вероника взе документа, счупи печата и прочете последните няколко реда. Документът беше от цели три страници.

— Лорд Абът предлага да ме направи виконтеса и настойница на петте си дъщери… Какво? — пошепна слисано тя и вдигна глава.

— Това е предложение за женитба — обясни просто правителственият пълномощник.

Вероника се разтрепери.

— Той… иска да се ожени за мен? Защо?

Високопоставеният господин се покашля.

— Всичко е написано тук. Ще установите, че всички условия за сключването на този брак са във ваша изгода — той й се усмихна насърчително. — Доколкото познавах баща ви, той щеше да одобри предложението.

Вероника невярващо поклати глава.

— Не мога да се омъжа за… умиращ. Би било… неморално.

Мъжът кимна сериозно.

— На пръв поглед да. Но не бива да мислите лошо за него, мис Фортнъм. Той се тревожи за дъщерите си. Когато умре, момичетата ще останат без средства. Разбирате ли, титлата на Шрюсбъри и всички имущества и доходи ще преминат в ръцете на новия виконт. Ако лорд Абът имаше син, това нямаше да е проблем. Естествено наследникът не е задължен да се погрижи за децата на лорд Абът. Вие, като негова вдовица, обаче, ще получите специална част от имуществото, която ще ви позволи да живеете в едно от семейните имения и да разполагате с достатъчно пари, за да отгледате децата му…

Вероника веднага разбра какво се искаше от нея, макар че обичаят на аристократите да жертват сигурността на много хора заради благото на малцинството бе повече от странен.

— Няма ли в Бушир друга млада дама, по-подходяща от мен за тази… мисия? Някоя вдовица?

— Помислихме и за това. Не намерихме нито една — пълномощникът спря за миг. Не искаше думите му да прозвучат така, сякаш това беше последната възможност за виконта — Моля ви, скъпа мис Фортнъм, не казвайте не. Бракът с виконта ще означава издигане в обществото, за което иначе не можете и да мечтаете.

— Никога не съм хранила надежди да се издигна в обществото — отговори тихо тя.

— Вашата скромност ви прави чест. Знаем, че баща ви остави добро наследство… — високопоставеният господин притежаваше достатъчно приличие, за да изпише на лицето си смущение; но само след секунда продължи със сигурността на човек, решил да приведе най-важния си аргумент, способен да разпръсне всички възражения и съмнения. — Лорд Абът не предявява претенции към наследството ви! — той посочи документа в ръката й. — Моля, прочетете го. Но преди това ще ви покажа още нещо.

На писалището му беше оставена кадифена торбичка. Той извади от нея пет овални миниатюри и ги нареди една до друга върху полирания плот.

— Вижте тези момичета.

Вероника се наведе и се вгледа в лицата на портретчетата.

— Казват се Хиацинта, Алисън, Пеони, Цинара и Лоръл — „сватовникът“ се усмихна. — Доста необичайни имена, но лорд Абът беше страстен градинар и им е избрал все имена на цветя. Нарича дъщерите си „букетчето на Шрюсбъри“.

Вероника докосна всяка миниатюра с върха на пръста си и повтори имената на момичетата. Най-голямото беше десетинагодишно, най-малкото — пеленаче с ангелско личице. Другите момиченца бяха вероятно на четири, шест и осем години. Сърцето й преля от съчувствие към бедните деца, които много скоро щяха да останат сирачета. Какво богатство! Какво огромно предизвикателство!

Тя погледна изпитателно домакина си.

— Моля ви, отговорете ми откровено: семейството на лорд Шрюсбъри ще одобри ли този брак? Ще се съгласи ли децата му да бъдат отгледани от жена с буржоазен произход? От дъщеря на търговец?

Пълномощникът прехапа долната си устна.

— Ще ви отговоря съвсем откровено. Сигурно ще възникнат обичайните за подобни бракове трудности. Знаете, че в обществото бракът между лица от две класи се счита за неморален. Въпреки това аз не мога да си представя друга млада дама, по-подходяща за тази мисия от вас, скъпа Вероника. Ако ми позволите, с удоволствие ще ви наричам по име — той стигна ръката й. — Баща ви беше мой добър приятел. Никога не бих посъветвал дъщеря му да стори нещо, което е свързано с опасности.

Вероника вдигна лице от портретите.

— Какви опасности?

Лицето му стана сериозно, сякаш преценяваше следващите си думи.

— Вие познавате хора, които не би трябвало да знаят за съществуването ви.

— Имате предвид Хинд Див? — очите й се разшириха от изненада. Високопоставеният господин, очевидно смутен от въпроса, избягна погледа й. Всемогъщи боже! Какво ли беше чул? — Нима мислите, че ми желае злото?

— Не, той не — мъжът стисна ръката й и отстъпи крачка назад. — Виконтът е много нещастен, че като е настоял да потърсите Хинд Див, ви е изложил на смъртна опасност. В тази страна често отмъщават на приятели или на семейството на противника. Хинд Див имаше много врагове.

— Защо казвате „имаше“?

Погледът му помрачня.

— Скъпо момиче, Хинд Див е мъртъв!

Вероника рязко му обърна гръб. Въпреки гнева и обидата от нанесеното й унижение, тя не желаеше злото на Хинд Див. През главата й отново преминаха въпросите, на които никога нямаше да получи отговор. Събра сили и попита дрезгаво:

— Кога?

— Скоро след като сте напуснали Багдад. Разправят, че в дома му проникнал наемен убиец. Не знам дали знаете, но афганските въстаници обявиха награда за главата му.

— Сигурен ли сте? — Вероника не можеше да повярва. — Хинд Див е известен с номерата си. Може би това е поредната измама.

Пълномощникът поклати глава и лицето му стана още по-мрачно.

— Ние имаме свои източници и те са винаги надеждни. Съжалявам, не исках да засегна тази тема. Надявам се да забравите за смъртта му и да мислите за бъдещето.

— Разбирам — Хинд Див беше насилник и водеше живот на бандит и шпионин. Какъв друг край можеше да очаква? Защо беше толкова ужасена? Защо имаше чувството, че собственият й живот се изплъзва между пръстите й? — Прощавайте, но трябва да седна — изрече сковано тя и се запъти с омекнали колене към дивана.

— Мило дете, не исках да ви натъжа! — пълномощникът й наля втора чаша чай. — Повярвайте ми, в Бушир сте на сигурно място. Ако се съгласите да се омъжите за виконта, ще ви изпратим в Англия — той посочи документа, който тя все още стискаше в ръка. — Моля ви, прочетете го внимателно, преди да вземете решение. Ако искате, можете веднага да се върнете в родината.

— Никога не съм била в Англия — обясни с отсъстващ вид Вероника.

Мъртъв!

Най-силният, най-жизненият мъж на света беше изчезнал от лицето на земята. Струваше й се невъзможно.

— Тогава ви очакват вълнуващи преживявания.

— Може би… — тя си заповяда да не мисли повече за павилиона зад високите зидове в старата част на Багдад. — Как ще реагира наследникът на лорд Шрюсбъри, като научи за брака ни?

Правителственият пълномощник се усмихна.

— Вероятно още няма представа какво му се готви. Той служи в индийската армия.

— Разбирам — значи и неговото бъдеще беше несигурно. Можеше да бъде убит, преди да получи официално титлата.

Мъртъв?

Възможно ли беше златните очи да са затворени завинаги?

— … проявете великодушие, Вероника Фортнъм — пълномощникът обхвана раменете й. — Моля ви, обмислете предложението много внимателно.

Тя го погледна с открито съмнение. Беше й хрумнало още нещо. Вече беше „повредена стока“, както би се изразила Аги. Дали виконтът щеше да потвърди предложението си, ако узнаеше какво се е случило? Ако го оставеше в неведение, щеше да измами един добър, великодушен човек. Какво, като беше на умиране? Ако се съгласеше да се обвърже с него, веднага щеше да му разкаже за случилото се в дома на Хинд Див. О, не, нищо нямаше да му каже. Нищо нямаше да направи. Истината носеше само злини…

Изведнъж в помещението стана нетърпимо горещо. Очите й се напълниха със сълзи и усещайки, че ей сега ще се разхълца, тя скочи от мястото си.

— Мисля, че трябва да откажа, защото…

Погледът й падна върху невинните детски личица на миниатюрите. Колко несправедлив беше животът към жените — дори към онези, които принадлежаха към висшето общество. Неравният брак на бащата в последния момент беше единственото средство да предпази момичетата му от бедност. Можеше ли да остави тези нещастни деца на произвола на съдбата? Не. В никакъв случай.

Тя се обърна към стария приятел на баща си. Дано да й беше дал добър съвет.

— Така да бъде. Кажете на виконта, че приемам предложението.

Така ли се уреждаха браковете във висшето общество? Или нейният беше изключение?

— Първо прочетете документа — настоя пълномощникът.

Младата жена махна с ръка.

— Какво значение имат изгодите и недостатъците на един брак в сравнение с щастието на пет безпомощни сирачета!

Лицето му засия.

— Добре казано, мис Фортнъм! Взехте правилното решение! Позволете да ви поздравя!

Вероника се разхождаше предпазливо по ветровитата палуба на „Грифин“. Преди три седмици корабът бе отплавал от пристанището на Бушир и сега пореше вълните покрай бреговете на Южна Африка. Последните дни бяха много ценни за нея. Научи цял куп нови неща. Първо, не беше родена за моряк. Когато заобиколиха нос Добра надежда с „истински свеж вятър“, както се изрази капитанът, тя едва не умря от гадене и повръщане. Няколко дни не посмя да излезе от кабината си. Оттогава всяка сутрин повръщаше. Това беше достатъчно да я убеди, че никога няма да види отново Бушир — защото трябваше да стигне до него по море.

Аги я утешаваше, че всичко е от нервите и много скоро ще премине. Трябвало само да свикне с люлеенето.

— Добро утро, милейди!

Вероника бързо вдигна глава. Когато първият офицер вдигна ръка към шапката си, тя му кимна учтиво и мина покрай него. Все още не беше свикнала с титлата „милейди“, още по-малко с „лейди Абът“ или „виконтеса Шрюсбъри“. Сигурно никога нямаше да свикне. Както не можеше да се примири и с ковчега на съпруга си, прибран на сигурно място в трюма. Лордът бе изразил желание да го погребат в родината.

Макар че венчавката се бе състояла преди два месеца, в Бушир не престанаха да говорят за събитието. Лорд Абът бе настоял да се венчаят публично, както подобавало на младата му жена. Вероника подозираше, че той иска да й спести неприятните клюки, с които неизбежно се свързва тихата и бърза женитба. Макар че и тяхната женитба беше прибързана, организацията беше много добра. Домакини на празненството бяха правителственият пълномощник и вечно нацупената му съпруга. Викарият ги венча в параклиса на компанията в присъствието на „избрани“ гости. Въпреки тежкото заболяване на лорд Абът, церемонията беше тържествена — само дето младоженецът не можа да стане от креслото си, за да каже своето „да“. Веднага след венчавката той се оттегли в стаята си и тя трябваше да приеме сама благопожеланията на гостите по време на сватбената закуска.

Само след седмица Вероника вече носеше вдовишко облекло и приемаше много сериозно новото си положение. Тъгата й за починалия съпруг беше искрена и дълбока. Една седмица невеста, два месеца вдовица. Не беше ли странно, че тъгуваше за мъж, когото почти не познаваше?

Второто нещо, което научи през това ужасно пътуване по море, беше, че вече не можеше да предскаже как ще реагира на събития, които бяха по-необичайни дори от положението й на аристократична вдовица. Това се потвърди едва тази сутрин, когато Аги настоя да я прегледа, след като беше установила, че коремът й се подува. Вместо очакваното възпаление на червата старата й бавачка постави съвсем друга диагноза.

— Мили боже! Нима е възможно! Ти ще имаш бебе!

Двете се спогледаха смаяно. След малко Вероника посегна към ръката на старата жена.

— Божичко, Аги, какво ще правя сега?

— Вече си направила достатъчно — сбръчканото лице на Аги изрази войнствена решителност. — Кой беше негодникът?

Вероника беше пазила тайната си почти два месеца, но променените обстоятелства изискваха признание.

— Хинд Див.

За миг в очите на Аги блесна ожесточение.

— Така си и мислех — старата седна тромаво на койката и изтри лицето си с края на престилката, преди да нареди с обичайната си строгост: — Разкажи ми всичко от самото начало, момиче, за да знам какво да те посъветвам!

Вероника й разказа какво се беше случило през онази съдбоносна нощ и за първи път в живота си чу от устата на Аги сочна ругатня.

— Упоил те е значи, този дявол в човешки образ! — изсъска старицата. — Е, законът знае как да се оправя с негодници като него!

— Вече не е нужно — Вероника извърна лице. — Хинд Див е мъртъв. Убили са го скоро след нашето бягство от Багдад.

— Трябваше да го сторят по-рано — заключи ядно Аги.

— Той не ми е сторил зло, Аги — когато погледите им се срещнаха, Вероника се изчерви. Необяснимо защо защитаваше мъжа, чиято постъпка беше непростима. — Искам да кажа… той не прояви безчувственост.

— Мъжете като него умеят да се преструват! — Аги въздъхна и поклати глава. — Омъжена, вдовица и бременна — и всичко това само за две седмици! Какво начало на новия ти живот, момичето ми!

— О, Аги, толкова се срамувам! Какво ще си помислят хората?

Аги не беше сантиментална, затова пък притежаваше почти плашещ закрилнически инстинкт.

— Нищо няма да си помислят. Ти си здрава млада жена. Няма нищо странно, че толкова скоро очакваш бебе.

— Но, Аги… — Вероника пламна от срам. — Виконтът беше много болен и не беше в състояние да… консумира брака.

Довереницата й изобщо не се трогна.

— Ти не познаваш мъжете, момичето ми. Сянката на смъртта е дреболия, която не може да ги отдалечи от леглото на една млада жена — тя скръсти ръце и заключи убедено: — Ти си омъжена жена. Какво друго обяснение е нужно?

— Хората ще говорят — повтори смутено Вероника.

— Да, ще говорят. Но никой нищо не може да докаже — Аги смръщи чело и се замисли. — Между злодеянието и сватбата са минали не повече от две седмици — това означава, че даже датата на раждане няма да те издаде.

— Какво ще стане с детето?

Аги задържа погледа й.

— Искаш ли го?

— Аз… да, о да! — учудена от изблика си, Вероника веднага разбра, че той отговаряше на истината. — Никога не съм мислила за женитба и не можех да си представя, че някога ще стана майка. Но се омъжих и очаквам дете. Това е чудо, не мислиш ли, Аги?

— Е, има разни чудеса… — изръмжа по обичая си старата Аги.

Вероника я прегърна устремно и притисна буза до гърдите й, както правеше като дете.

— Аз… лош човек ли съм, Аги?

— Не, мила моя — Аги помилва косата й. — Ти не си първото, нито последното момиче, на което дявол в мъжки образ отнема невинността.

— Какво да правя? Не мога да родя детето в Англия.

— И защо не, ако мога да попитам? — Аги изведнъж се разсмя. — Напротив, редно е детето на виконтеса Шрюсбъри да се роди в семейното имение. На раждането ще присъстват и дъщерите на виконта — така всички слухове ще замлъкнат.

— Но детето не е на виконта!

— Светът ще се възползва от истината, за да те унищожи, повярвай ми! — Аги притисна лицето на Вероника между коравите си ръце. — Сега си дама. Каквото и да си мислят хората, никой няма да посмее да изрази подозренията си открито.

Младата жена кимна примирено.

— Ами ако детето е… екзотично като Хинд Див?

— В такъв случай ще хвърлим малкия дявол в морето.

— Никога!

Аги се усмихна — толкова рядко явление, че лицето й напълно се промени.

— Все ще ни хрумне нещо.

Вероника се отпусна — за първи път от много дни насам.

— Ти май си убедена, че ще се справим лесно?

Аги бързо си възвърна обичайното мрачно изражение.

— Тялото прави каквото трябва. Нещата, които трябва да се направят, често са най-трудните.

Значи ги очакваха трудности.

Вероника се облегна на релинга и се загледа в безкрайния простор на океана, който се простираше далече зад хоризонта. Чувстваше се съвсем сама на света, сякаш беше попаднала сред пясъчните дюни на пустинята. Щяха да стигнат в Англия чак след месец. Вече беше много далече от родината. Не можеше да се върне, но не искаше да отиде и в Англия. Какво да прави?

„Питам се кога най-после ще ме учудиш.“ Морският вятър довя гласа на Хинд Див от далечната родина.

Тя опипа леката закръгленост на корема си под наметката. Беше повярвала, че със смъртта си Хинд Див е изчезнал от живота й, но сега знаеше, че част от него е пуснала корени в тялото й. Последният му дързък номер, с който се опълчи срещу смъртта.

Приключението продължаваше.

4

Англия, ноември 1809 година

Буйният огън в камината гонеше студа на ранния, доста рядък за областта снеговалеж към най-далечните ъгълчета на стаята за закуска в Крийзъс Хол, известното с необичайното си име семейно имение на Шрюсбъри. Разположен на около двадесет и три мили от Лондон, Крийзъс Хол беше на достатъчно разстояние от елегантното градско общество. Що се отнася до сестрите Абът обаче, беше им все едно дали домът им е на двайсет или на сто и двайсет мили от столицата, тъй като и без това нямаха особена полза от близостта на Лондон. Редиците възвишения, зелените поляни и скучният селски живот им бяха омръзнали до смърт. Копнееха да дебютират в обществото и усърдно правеха планове за бъдещето. За съжаление официалният дебют беше невъзможен — те нямаха почетна дама, която да ги представи и да ги направлява през целия лондонски сезон, където често се случваха непредвидими събития. Никой не вярваше, че ще се намери такава дама. Безкрайното им самочувствие и липсата на здрава ръка бяха развили у момичетата дързост и необузданост и вече никой от роднините и добрите приятели от женски пол не искаше да общува с тях.

Лейди Уелси, далечна леля, която бе направила грешката да ги покани на чай, се изрази най-ясно от всички.

— Букетчето на Шрюсбъри? По-добре ги наричайте бурените на Шрюсбъри!

Персоналът, командван строго от иконома Бершъм, отдавна се беше научил да не се мярка много пред очите на младите дивачки. Тази сутрин обаче всички слушаха онова, което си говореха дамите. Даже гувернантката мис Уилоу, настанила се пред огромна табла със закуски, беше наострила уши и не хапна почти нищо. Защото тази сутрин сестрите обсъждаха скорошното пристигане на новата си мащеха.

Мис Хиацинта Абът ръководеше дискусията. С дълги крайници и доста тромава, тя се отличаваше с тясно конско лице, неблагоприятно подчертано от разделената на път тежка тъмна коса.

— Аз няма да говоря с нея. Няма да й кажа нито една думичка! Защо изобщо да й обръщаме внимание? Не мога да си представя защо татко се е омъжил за гледачката си.

— Хубава гледачка! Татко е мъртъв. Сигурно тя го е отровила. Ще й го кажа в лицето — заяви мис Лоръл Абът, докато сладко си хапваше печени бъбречета. Необузданата й любов към сърнешко, чаени сладки и пудинг беше превърнала благословеното й с безупречен тен лице в пълна луна, а издутините на тялото й заплашваха да спукат стегнатия корсет.

— Не мога да повярвам, че е била толкова подла. Татко никога не би се оженил за жена, способна да… — мис Алисън Абът, средната сестра, не можа да се доизкаже.

— Само лошото влияние е могло да накара баща ни да се обвърже с жена, която му отстъпва по ранг и произход и… — четиринадесетгодишната мис Цинара, най-опърничавата между сестрите, спря за малко, набоде енергично парче бъбрек на вилицата си и го вдигна към устата си. — Тя не е достойна за него.

— Може би… може би е по-добра, отколкото си я представяме — мис Пеони, най-малката, се огледа с очакване да намери съюзници.

— О, ти си готова да вземеш страната на змията, която е ухапала Клеопатра! — Цинара отвратено блъсна чинията си. Любимият бъбрек остана недокоснат.

— Коя е Клеопатра? — попита с леко заекване Пеони.

— Няма значение, миличка — Лоръл взе една препечена филийка и я огледа за червеи, защото беше убедена, че злобната готвачка нарочно ги слага в брашното. Вероятно и тя носеше вина, защото беше прибързала да обвини готвачката в кражба; но в сметките имаше суми, които превишаваха многократно потребностите на петте млади дами.

— Струва ми се доста странно — отбеляза тихо Алисън. — Защо е чакала цяла година, преди да пристигне?

— Може би е тъгувала за татко и не е посмяла да предприеме това дълго пътуване — отговори мъдро Пеони, единствената от сестрите, която все още тъгуваше за починалия баща. Всъщност те почти не го познаваха.

— Да, но това не й попречи да изпрати бедния татко в Англия като парче осолено месо — изсъска Цинара.

— Сигурно е свършила парите, които й е дал татко, и сега се надява ние да я издържаме — Лоръл не се побоя да изрече гласно най-голямата грижа на сестрите. — Сигурно е хвърлила око на богатството на Шрюсбъри.

— Това би й подхождало — Хиацинта се огледа нервно. — Какво друго може да се очаква от една индийка!

— Тя не е индийка — Лоръл се изсмя надменно. Мащехата им беше писала няколко пъти на семейния адвокат и момичетата вече знаеха някои неща за нея. — Англичанка е.

— Да, но от какво семейство? — Хиацинта също беше прочела писмата. — Търговци! — само думата я накара да потрепери. — Помнете думите ми: с идването на тази жена в дома ни ще замирише на магазин.

— Без съмнение е очаквала чрез женитбата да се издигне в обществото — отбеляза Лоръл.

— Може би си въобразява, че е нещо повече от нас — извика Алисън.

— Сигурно — подкрепи я Лоръл. — Ако ние не нанесем първия удар, скоро ще ни принуди да танцуваме по свирката й. Трябва да й попречим.

— Но как? — Пеони се почеса по главата и сестрите й побързаха да се отдръпнат.

— Пак ли имаш въшки? — попита загрижено Алисън.

— О, не — отговори бързо Пеони, макар че не беше готова да се закълне. Малката обичаше оборите и често я нападаха въшки.

— Всъщност твоето място не е тук — намеси се презрително Цинара. — Малката сестра на Ленора Паркинсън прекарва дните си в детската стая и отива при другите само когато изрично й наредят. Веднага се качи горе!

— Няма пък! Не можеш да ме принудиш! — извика сърдито Пеони.

Цинара я заплаши с вдигнати юмруци.

— Мога, и още как!

— Сестрички, престанете, моля ви! — Хиацинта почука с вилица по чинията си. — Не е ли достатъчно, че трябва да се занимаем с бъдещата си мащеха?

— Знаете ли, мисля, че намерих начин да се справим с нея — Лоръл огледа масата и като видя ужасените лица на сестрите си, засия. — Ще помолим новия виконт да ни стане настойник.

— Но ние изобщо не го познаваме — възрази Алисън.

— Това е чиста формалност. И без това ни е далечен роднина. Не забравяйте, че не е женен! — Лоръл се наведе над масата и разкри пищните си прелести, подчертани още повече от дълбоко изрязаната рокля. — Значи е отворен към женското изкуство на убеждаването!

— Неженен джентълмен с титла и богатство няма право да занемарява задълженията си към осиротелите си роднини — подкрепи я Хиацинта.

— Трябва обаче да обмислим как да действаме — намеси се Алисън, третата в редицата на дораслите за женитба сестри.

Макар да съзнаваше, че няма шанс да хване на въдицата си непознатия виконт, тя не се притесняваше. Новият свещеник в селото, мистър Чарлс Репинпън, беше оставил в сърцето й незабравимо впечатление. Ако не се лъжеше, сериозният, красив млад мъж, син на баронет, беше задържал погледа й секунда повече, отколкото изискваше благоприличието, когато преди една седмица ги представиха официално след божествената служба. Хората разправяха, че разполагал с хиляда фунта на година! Но тя щеше да запази тази малка тайна за себе си — а сестрите й нека си мечтаят за непостижимия виконт.

— От онова, което знаем, новият виконт страда от старческо слабоумие — заяви Цинара, винаги готова да намери косъм в супата.

Лоръл се усмихна с обичайното си самодоволство.

— Той е най-много на тридесет години. Казаха ми, че е способен офицер, уволнил се от армията в Калкута само преди няколко месеца.

— Наистина ли е войник? — извика с блеснали очи Пеони. — Колко обичам джентълмени с червени униформи!

— Щял да пристигне в Лондон в края на месеца — заключи триумфално Лоръл.

— Откъде знаеш всичко това? — попита недоверчиво Цинара.

— От вестниците — отговори неопределено Лоръл.

В действителност новините бяха от писмата на адвоката, които тя беше задържала за себе си. Съзнаваше, че къщата е пълна с конкурентки и ако иска да спечели, трябва да действа безогледно. Макар и млада, животът я беше научил да се бори, за да постигне своето.

— Джентълмен, който дълго време не е поддържал контакти с обществото, има нужда от опитна в светските дела жена, която да води домакинството му с необходимата за новия му ранг представителност.

— За какво домакинство говориш? — не разбра Пеони.

— Говоря за тази къща и за всички друга имоти на семейството — Лоръл започна да брои на пръсти. — Имаме дори къща в Лондон и той сигурно ще предпочете да живее в столицата, вместо на село. Затова предлагам веднага да отидем в Лондон и да го посрещнем, както подобава.

— Да, да! — отговориха сестрите с рядко срещано единодушие.

— Ще си купим нови шапки! И обувки! И рокли!

— Първо ще си поискаме годишната издръжка — отсече Лоръл, за да върне сестрите на земята. Сега имаха нужда от разумни действия.

Макар че Хиацинта, като най-голяма от момичетата, отговаряше за сестрите си, тя прекарваше по-голямата част от времето си в голямата градина, оставена от баща им, и се грижеше самоотвержено за растенията му. Отговорността за финансите беше предоставена на Лоръл. Наскоро тя бе писала на адвоката за годишната им издръжка, която обикновено получаваха след прибирането на реколтата през есента, ала не получи ясен отговор. Вместо това мистър Симънс й съобщи, че новата виконтеса щяла да пристигне много скоро и „лично да уреди този въпрос“. Това означава, повтаряше си мрачно Лоръл, че ще загубим и малкото, с което разполагахме досега.

— Значи се разбрахме — Хиацинта кимна с рядък за нея израз на задоволство. — Отиваме в Лондон да посрещнем новия виконт.

Лоръл, която наблюдаваше подозрително Алисън, тъкмо размишляваше дали не би трябвало да подкрепи по-малката си сестра в предпочитанията й към бледи цветове — с надеждата да скрие естествената й красота.

— Смятам, че много бързо ще убедя новия носител на титлата, че бракът с една от осиротелите му племенници е правилният… не, единственият почтен начин да ни вземе под крилото си.

— Искаш да кажеш, че той трябва да се ожени за теб! — изсмя се Цинара. — Обаче Хиацинта е по-възрастна от теб. Нейно е задължението да му разясни какви задължения има към нас.

— О, не! — Хиацинта махна пренебрежително. — Нямам никакво намерение да се изложа пред него като крава за продан!

Пеони запляска въодушевено.

— Ако Лоръл се омъжи за новия виконт, няма да напуснем Крийзъс Хол, нали?

— О, що се отнася до вас… Когато стана новата господарка на Крийзъс Хол, ще ми е крайно неприятно четирите ми сестри непрестанно да ми се мотаят в краката. — Лоръл показа трапчинките си с такова задоволство, сякаш бракът вече беше сключен. — Щом се омъжа, ще се погрижа да ви намеря добро място за живеене. Може би в къщата на татко в Единбърг.

— Само да посмееш! — извикаха в един глас сестрите.

— Там става такова течение…

— Няма нито едно удобно легло…

— Да не говорим за способни прислужници…

— Няма отопление!

Когато влезе икономът, крясъците бяха преминали в сбиване между сестрите и по стаята хвъркаха ястия и съдове. Бершъм не се притесни особено, тъй като често беше ставал свидетел на подобни сцени.

Хиацинта го забеляза първа и почука с вилица по чинията си, за да въдвори тишина.

— Какво има, Бершъм?

Достойният иконом дори не трепна, когато една закъсняла сладка се пръсна на рамото му.

— Млади дами, пощенската карета е била забелязана на входната алея.

Лоръл хвърли на масата вилицата, с която се готвеше да убоде Цинара.

— Пощенската карета ли казахте?

— Да, мис — Бершъм хвърли бърз поглед към тапета, за да установи дали щеше да успее да изчисти капещия мармалад.

— Ние ще се погрижим — Хиацинта се изсмя злобно и забърза към вратата. Останалите момичета я последваха, преобръщайки столове по пътя си. Всяка се блъскаше да мине първа през вратата, при което се скъса един ешарп и провиснаха два подгъва.

Стигнаха навреме до прозорците на предната зала, за да видят как голямата черна карета зави към парадното стълбище. Кочияшът спря тежкото возило с грозни ругатни и силно теглене на юздите. Под железните подкови изскърца чакъл, животните затропаха неспокойно и от ноздрите им изригнаха бели кълба дим. Повече от необикновена гледка за сестрите, които никога не бяха използвали обществено превозно средство!

— Забележително — промърмори Хиацинта и се отдръпна назад, защото не искаше пътниците да я видят. — Бершъм, попитайте онзи тип как смее да спира тези чудовища пред входа на дома ни!

Когато икономът се запъти към изхода, пощальонът скочи от капрата.

— Крийзъс Хол! — извика кочияшът с тон, който подхождаше повече за казарма. — Една минута почивка! Един пасажер слиза — добави той, отвори вратичката и спусна стълбичката.

— О, небеса! — Цинара подскачаше от вълнение. — Обзалагам се, че е тя!

Възбудена до крайност от тази възможност, Лоръл изтърси:

— Нечувано! Новата ни мащеха пристига в Крийзъс Хол с пощенската карета!

Пътниците слязоха един след друг от каретата, за да се поразтъпчат в студеното утро, и петте сестри се струпаха на прозореца, за да не пропуснат нещо.

— Тази ли е? — попита нетърпеливо Цинара, като видя през дантелените завеси жена в напреднала възраст.

— Не можем да знаем, преди да ни се представи — отговори Хиацинта, но и тя огледа внимателно жената в кафяв костюм и скромна шапчица, под която се виждаше широко, безлично лице.

— Индийките са кафяви — отбеляза Цинара.

— Не прилича на дама — пошепна замислено Алисън.

— Всички казват, че Индия не е място, където се раждат красавици — рече доволно Лоръл. — Трябва да очакваме някоя странна птица.

Убедени, че са отгатнали правилно, сестрите не огледаха другите пасажери. Двама мъже — един фермер и един офицер. Четвърта и последна слезе млада жена, толкова дребна, че едва стигаше до рамото на офицера, който галантно й подаде ръка. Носеше черна шапка и наметка от овча кожа, сякаш съшита от непохватен овчар, за да го предпазва от зимния студ, докато е на открито.

Кочияшът свали от багажника две малки пътни чанти и един огромен куфар и ги остави пред стълбата. После със същия рязък тон подкани пътниците да се качват. Пред прага остана само младата дама с кожената наметка.

— Нима… това е тя? — попита Пеони, която се мъчеше да види нещо между раменете на сестрите си.

— Невъзможно — отвърна Алисън, впила поглед в новодошлата.

— Но тя е млада — извика възмутено Лоръл. — Очебийно млада!

— По-млада дори от… — започна Цинара, но не довърши.

Хиацинта мълчеше, но и тя беше смаяна като сестрите си. Кръглите й очи се взираха изпитателно в невероятното същество, което вървеше с дружелюбна усмивка към Бершъм, носейки в едната си ръка пътна чанта с герба на Шрюсбъри.

* * *

— Ей сега ще влезем в Уфтън Нервет, мадам — каза младият офицер и се наведе към прозореца на каретата. — Крийзъс Хол е съвсем близо, от другата страна на реката. Вероника вдигна глава и той й намигна окуражително. — На служба ли ще постъпите там? Може би като гувернантка?

Младата жена извърна глава, възмутена от снизходителното му пренебрежение. Досега упорито беше отблъсквала опитите му да я въвлече в разговор. Сигурно беше подкупил кочияша, за да му каже къде отива младата дама. Но така и не научи причината за пътуването й, тъй като тя не беше казала на никого. В каретата пътуваха още местен фермер и една жена, които не бяха разменили с нея нито дума — това беше много по-добре. Вероника не виждаше причина да се представи пред непознатите като виконтеса Шрюсбъри — особено след като беше взела решение да се откаже от титлата.

Когато вдигна кожената завеска на вратичката, тя забеляза няколко селяни, увити в дебели наметки, които приличаха на вързопи. Някои спираха и се заглеждаха след минаващата карета. Тя ги проследи с поглед, докато дъхът й замъгли дебелото стъкло и гледката изчезна. Най-учудващото откритие на това пътуване беше климатът. Засега.

Когато преди две вечери каретата спря за нощувка в една пощенска станция, тя излезе навън и се загледа смаяно в мъничките бели снежинки, които се сипеха от небето. Беше чувала, че в Англия вали сняг, но никога не го беше виждала. Възхитена, затанцува под снежинките и дори се опита да ги задържи в шепата си. Но много скоро й стана студено и снегът загуби очарованието си.

Родена и отраснала в климат, при който цветята цъфтяха през цялата година и където единствените два сезона бяха сушата и мусоните, тя страдаше ужасно от зимния студ. Страдаше от мъчителни болки в ръцете и краката, мокър сняг и вятър влизаха безпрепятствено през всички процепи и фуги на каретата. Пътническото й облекло не беше достатъчно топло за този адски студ. Само обещанието, дадено пред лорд Абът, я бе довело дотук — обещание, което през последната година напразно се бе старала да забрави.

Имаше ли достатъчно смелост да роди детето си под покрива на семейство Шрюсбъри? Да измами целия свят? Никога нямаше да си отговори на този въпрос, тъй като случайността отново се намеси в живота й и напълно промени хода му.

Корабът им влезе в пристанището на Лисабон през пролетта, само няколко дни преди завладяването на града от Наполеоновата армия. Вероника и Аги трябваше да прекарат следващите месеци като недоброволни гости на французите. Армията на лорд Уелингтън ги освободи едва към края на лятото. Тъй като щеше да роди много скоро, тя предпочете да остане в града, още повече, че лично Уелингтън беше обещал да достави тялото на лорд Абът в Англия с цялата необходима почит.

В средата на август, под знака на лъва, се роди момченце с черна коса и тъмносини очи със странен златен отблясък. Оттогава Вероника често си повтаряше, че Хинд Див е я дарил с една последна магия: беше й оставил син.

Аги, която непрестанно й даваше съвети какво да прави и как да живее, беше пропуснала най-важното усложнение: прекрасното й синче. Ако се беше родил в Англия, всички щяха да го признаят за син и наследник на лорд Абът. Един ден щеше да носи титлата виконт Шрюсбъри и да живее в семейното имение — измама, която Вероника не можеше да преживее. Затова взе решение никой в Англия да не узнае за съществуването на малкия Джейми — беше нарекла момчето на баща си.

Младата жена прехапа треперещите си устни. Все още не можеше да повярва, че беше намерила сили да остави Джейми и Аги сами в Лисабон. Но нямаше друг избор, защото, първо, не желаеше да излага бебето на риск и второ, трябваше на всяка цена да избегне въпросите, които присъствието му неизбежно щеше да породи. Светът щеше да нарече сина й копеле и тя беше длъжна да го опази от този позор. По-добре да го лиши от защитата на бащиното име и да го отгледа тайно от света. Един ден щеше да събере сили и да му разкрие истината за обстоятелствата около раждането му. Още отсега се питаше как би могла да обясни на едно дете двойствената натура на баща му, известен на света с името Хинд Див? Не, засега щеше да мълчи.

Любовта, макар и родена от измама, все пак беше любов. Съкровената обич и привързаност, които я изпълниха, когато за първи път видя момченцето си, бяха все така силни. Докато беше жива, щеше да го защитава със зъби и нокти и нямаше да допусне никой и нищо да го нарани.

Но първо трябваше да изпълни обещанието си.

Макар и забъркана в нечисти сделки и извършила непростими грехове, тя беше честна и надеждна. Беше обещала на лорд Абът да се погрижи за малките му момичета. Трябваше да намери възможност да изпълни обещанието си, дори ако това означаваше да се лиши от собствен живот. Пътуването до Англия беше неизбежно.

Вероника с мъка потисна една отчаяна въздишка. Не можеше да постъпи по друг начин. Сега нямаше право да мисли за нищо друго, освен за срещата с новото си семейство.

Изведнъж пощенската карета се отклони от главния път и кочияшът изрева:

— Следваща спирка Крийзъс Хол!

Младата жена бързо се наведе и дръпна кожената завеса. Беше очаквала изискано господарско имение; внушителните размери на просторната, представителна къща, която се издигаше над група голи дървета, направо й отнеха дъха. На три етажа, с множество пушещи комини по продължение на покрития със сняг покрив, Крийзъс Хол беше образец на внушителна архитектура сред разпрострелите се гори. Сребърна река се виеше през долината и завършваше пред голямата къща като кристално езеро. Ако виконтът беше още жив, сега двамата щяха да живеят тук заедно.

Тази мисъл я изненада отново, когато каретата направи зашеметяващ завой и се затъркаля с безумна скорост право към сградата. Тъй като беше свикнала да управлява домакинството на баща си с петима слуги, а къща с подобни размери несъмнено изискваше много по-голяма прислуга, тя изпита искрено облекчение, че нямаше да носи този товар.

Когато кочияшът спря конете и голямата черна карета се разлюля застрашително, преди да застане на място, всички пътници побързаха да слязат, за да се поразтъпчат. Вероника нарочно изчака да остане последна, опитвайки се да поизчисти праха от пътуването. Първото впечатление беше много важно. Лондонският адвокат на Шрюсбъри й беше писал, че при пристигането на кораба в Портсмут ще я очаква карета. Но силната есенна буря пред френския бряг принуди кораба да хвърли котва в разположения по̀ на запад Фалмът, Корнуел, където за нейно голямо разочарование не можа да се намери нито една частна карета.

— Всичките ги взеха морските офицери, които слизат на сушата през зимата — обясни й собственикът на станцията. — Днес ще мине пощенската карета. Ако почакате няколко дни, ще ви намеря частна карета.

Тъй като не искаше да губи време, Вероника се качи на пощенската карета и стоически изтърпя цели двеста мили.

Накрая тя все пак се опря на ръката на младия офицер и слезе от каретата, опитвайки се да си вдъхне смелост.

— Желая ви всичко добро, мис — офицерът стисна окуражително лакътя й и бързо се качи отново в каретата.

Без да обърне внимание на дръзкия жест, тя посегна към пътната си чанта и се запъти към възрастния мъж в ливрея на иконом, смръщил неодобрително продълговатото си лице. Усмихна му се и поздрави:

— Добър ден. Аз съм Вероника Фортнъм…

— Кой е дошъл, Бершъм?

Вероника стреснато вдигна очи и видя на стълбището висока млада дама с лавандуловосиня рокля, която изобщо не отиваше на лицето й.

— Добро утро — поздрави учтиво тя и смело продължи пътя си.

Когато стигна до първото стъпало, зад младата дама застанаха още четири. Облеклото им издаваше, че не принадлежат към прислугата, но и петте бяха доста… немарливи. Вероника беше готова да се обзаложи, че до преди малко са си разменяли юмруци, но бързо изключи тази възможност. Нито една не беше прилично сресана, роклите им бяха замърсени и измачкани. Дали пък не бяха слугини, облекли старите дрехи на господарките си, за да направят по-добро впечатление на новата виконтеса? Но откъде знаеха за пристигането й?

Несигурна как трябваше да се представи, тя избра най-прекия път.

— Аз съм Вероника Абът, вдовица на починалия лорд Абът.

— Мили боже! — извика дебелото момиче. — Наистина е тя!

— Новата ни мащеха? — попита най-малката.

Без да се обърне директно към нея, най-високата от младите дами вдигна поглед и махна на кочияша.

— Тръгвайте, какво чакате! — заповяда тя с дълбок алтов глас.

Очевидно пощенските коне разбраха, че нареждането се отнасяше за тях, защото веднага препуснаха. Младата дама изчака, докато трополенето на каретата затихна, и погледна пронизващо новодошлата.

— Аз съм Хиацинта Абът, най-голямата дъщеря на лорд Абът. Можете да влезете. Засега…

5

— Да не съм се заблудила? — Вероника се взираше като замаяна в петте двойки враждебно святкащи очи. Момичетата я приеха в утринната стая, където беше полутъмно. Чантата й беше пълна с лакомства и играчки за малките деца, които беше очаквала да види. — Казано ми бе, че дъщерите на лорд Абът са още деца…

— А на нас бе казано, че тук ще пристигне дама — Хиацинта измери с презрителен поглед измачканото и прашно пътническо облекло на мащехата си. — Очевидно всички сме станали жертва на грешна информация.

Вероника се опита да се приспособи към новите обстоятелства. Букетчето на Шрюсбъри явно не се състоеше от ангелчета. Момичетата бяха млади дами и, ако се съдеше по най-голямата, умееха да си служат с думите. Студеният, строг поглед на Хиацинта остави у нея чувството, че момичето е по-голямо от нея. Трябваше веднага да промени начина си на поведение.

Усмихна се сияещо, доколкото позволяваше умората от пътуването.

— Изненадата невинаги е неприятна. Надявам се, че след като се опознаем по-отблизо, ще се разбираме чудесно.

— Съмнявам се — отговори все така хладно Хиацинта. — Както предполагахме, вие стоите много под нас, а ние сме много над вас — изправена в целия си ръст, тя беше по-висока от мащехата си поне с десет сантиметра. — Дори само пристигането ви с пощенската карета показва ужасяваща липса на стил. Сигурно камериерката ви ще пристигне с каручка.

— Нямам камериерка — отговори откровено Вероника.

— Нямате камериерка? — повтори изумено Лоръл и мащехата й се изчерви.

— Всяка дама има камериерка — заяви Алисън, сякаш с тези думи можеше да спаси ситуацията.

— Всяка дама — подкрепи я Лоръл, подчертавайки втората дума.

В главата на Вероника отекна глухо бучене.

— Пътуването беше безкрайно уморително. Дойдох тук, за да се запозная с…

Хиацинта я прекъсна с властен жест, наслаждавайки се на превъзходството си.

— Причината за идването ви не ни интересува ни най-малко. Ако имахте поне малко чувствителност, щяхте да дойдете в Англия веднага след смъртта на баща ни.

Задоволството й нарасна, когато неканената гостенка пребледня.

— Писах ви, за да ви обясня защо закъснението ми беше неизбежно.

— Вие го казвате — Хиацинта смръщи носле. — Искам веднага да разберете, че мястото ви не е тук. В тази къща никой няма да ви смята за член на семейството.

— Камо ли пък за втора майка! — подкрепи я буйно Лоръл.

— Никога! — извикаха в хор останалите.

Вероника сведе глава. В сърцето й се бореха гняв и смущение. Не очакваше да я приемат с отворени обятия, но враждебността на петте момичета й причини гадене. От кухнята се носеше миризма на печено и пресен хляб, от която й прилоша още повече. От няколко дни не беше яла почти нищо, но в момента това не беше важно. Трябваше й единствено малко спокойствие, за да събере мислите си.

Тя се огледа за нещо, което да я разсее малко, и забеляза огъня, запален извън помещението, в което се намираха.

— О, огън! Прекрасно! — запъти се право към него, без да поглежда настрана. Какво като не я бяха поканили да се стопли! Не я беше грижа дали момичетата щяха да я последват. Трябваше да избяга поне за малко от колективното им неодобрение.

Когато влезе в съседното помещение, сестрите заговориха една през друга:

— Червена коса!

— Нима индийците имат червена коса?

— Индийците не, но мелезите!

Те не се стараеха да шепнат и думите им стигаха безпрепятствено до ушите на Вероника. Тя не се обърна нито веднъж. Спря само за малко, за да остави шапката си на масичката; свали от раменете си тежката афганска наметка от овча кожа и я разпростря върху тесния диван, преди да застане пред камината. Протегна ръце към весело пламтящите пламъци и горещината я поздрави като стар приятел. Точно от това имаше нужда сега!

Тя се обърна с усмивка и видя, че момичетата стояха на известно разстояние от нея.

— Не мислите ли, че първо трябва да се опознаем? Няма ли да ми разкажете нещо за себе си?

— Не виждам причина да го сторим — изсъска Хиацинта.

— Тогава аз ще ти назова една — Вероника разтри силно измръзналите си ръце. Нямаше намерение да започне с условията, които ги обвързваха, но обстоятелствата я принуждаваха да го стори; а може би беше най-добре още от самото начало да са наясно. — Тържествено обещах на баща ви да бъда ваша настойница, докато всички се омъжите — още отсега се съмняваше, че Хиацинта ще си намери мъж. — Или поне докато се появят подходящи кандидати.

— Нима искате да повярваме, че татко ви е направил доброволно своя виконтеса? — Хиацинта се изсмя злобно. — Вие нямате нито стил, нито маниери. Външността и езикът ви издават повече от ясно, че сте от буржоазен произход. Нечувано!

Сякаш беше чула паролата, Лоръл притисна ръка към пищната си гръд и извика театрално:

— Бедният татко! Стар и немощен, съвсем сам в онази чужда страна…

Цинара направи крачка напред и обвинително посочи Вероника.

— Признайте: вие сте принудили баща ни да се ожени за вас.

— Ако изобщо е имало венчавка — изрече Хиацинта със самодоволно назидателен тон.

Вероника забеляза, че останалите две момичета следяха сблъсъка с парещ интерес, но не се намесваха в атаките. Може би поне те щяха да я изслушат?

— Честно казано, предложението за женитба дойде като гръм от ясно небе! Първата ми реакция беше да откажа.

— Не ви вярвам! Лъжете! — лицето на Цинара пламна от възмущение и пъпчивата й кожа стана още по-грозна. — Защо му е било на татко да моли за ръката ви?

— Вие сте отровили баща ни! — с пламтящ поглед и вълнуваща се гръд Лоръл пристъпи напред. Очевидно се вживяваше в драматичната си роля и вярваше в способностите си на актриса. Спъна се в подгъва на роклята си и щеше да падне. Само гневът я задържа на крака. — Когато е бил твърде слаб, за да ви окаже съпротива, сте го принудили да се съгласи с коварния ви план за женитба!

— Мръсница! — изсъска Цинара.

Най-сетне Хиацинта се усмихна. Коварно присвиване на тесни, неизразителни устни.

— Ако поне малко почитате паметта на баща ни, ще се махнете оттук и няма да се появите никога вече! — тя погледна наляво и надясно, кимна на сестрите си и излезе от стаята.

Останалите побързаха да я последват.

— Край на първа сцена — обобщи тихо Вероника и стисна ръце толкова силно, че кожата се напука и потече кръв. Без да обръща внимание на болката, тя се довлече до високото кресло и се отпусна благодарно върху меката тапицерия.

Очевидно лорд Абът й беше изиграл злобен номер!

— Но каква ли е била целта му? — промърмори невярващо тя.

Нима е смятал, че тя по-скоро ще се съгласи да се омъжи за него, ако й каже, че има малки деца, за които може да се грижи като майка, а не вече пораснали момичета? Те бяха много по-големи, отколкото на портретчетата, и ужасно невъзпитани!

Тя си беше представяла децата на виконта като млади лебеди — чисти, грижливо облечени, кротки и с отлични маниери. Вместо това бе посрещната от деца на забогатели търговци на риба — точно такова беше държанието им. Очевидно само най-голямата се беше измила, преди да се облече. А прическите им… но сега не беше време да мисли за тях. Първото впечатление, което бяха оставали у нея, не предвещаваше нищо добро. Предстоеше й много работа. Щом лорд Абът ги беше оставил на нейните грижи, значи трябваше да ги превъзпита.

— О, Аллах! — простена тя.

Две големи дъщери, след това Алисън, после две подрастващи. Какво да прави с тях? Намерението й беше… всъщност какво значение имаше това сега? Малки деца или дебютантки, много скоро щеше да се отърве от грижата за тях.

— Мис, милейди?

Вероника се наведе и погледна към вратата. На прага беше застанала тънка жена на средна възраст в безлично облекло и кършеше ръце.

— Дано не ви преча, милейди — продължи тя и направи реверанс. — Аз съм мис Доротея Уилоу, гувернантката.

— Ах, мис Уилоу! — бедничката, каза си неволно Вероника. Мършавото същество пред нея очевидно се боеше и от собствената си сянка. Беше повече от ясно, че не бе съумяла да се справи с властните млади дами от семейство Абът. — Какво мога да направя за вас?

Гувернантката напразно се опита да издържи на погледа й.

— С ваше позволение, милейди, искам да подам оставката си.

— Какво? В никакъв случай, мис Уилоу! Имам нужда от всеки съюзник в тази къща. Моля, останете!

Позата на гувернантката издаде отговора й. Нещастната жена беше преживяла достатъчно.

— С ваше позволение, милейди, настоявам да си отида. Младите дами вече са на възраст, когато…

Вратата зад гувернантката се отвори, появи се икономът.

— Желаете ли екипажът да ви чака на входа, милейди?

Вероника вдигна учудено едната си вежда.

— Защо?

— Казаха ми… — възрастният мъж размени поглед с гувернантката. — … че мадам желае да се оттегли в пощенската станция в Уфтън Нервет.

Момичетата Абът бяха дали втория залп. Вероника се изправи решително.

— Точно обратното! Моля, наредете да отнесат нещата ми в спалнята. Все ми е едно в коя стая ще ме настаните, искам само да си почина и да се освежа след дългото пътуване.

Икономът погледна през рамо към отворената врата. В коридора чакаха двама слуги с багажа й. Мястото й в тази къща беше заложено на карта. Последната искра от силата й пламна в справедлив гняв. След първия шок беше твърде изненадана и уплашена, за да се защити срещу нахалните хлапачки, но вече беше господарка на мислите си и нямаше намерение да отстъпва.

Вероника се изправи в целия си ръст от пет стъпки и два цола.

— Нов ли сте в къщата, мистър?

Икономът се обърна рязко и я измери с изненадан поглед.

— Не, мадам!

— Тогава днес ще се откажем от формалностите, тъй като е денят на пристигането ми. Моля ви обаче да не бъркате непринудеността ми с липса на знания за управлението на домакинството. Аз съм виконтесата, а вие — икономът!

Гневният й глас очевидно стресна възрастния мъж.

— Тъй вярно, милейди!

— Получихте нарежданията ми. За момента това е всичко.

Новата господарка повдигна влажните поли на роклята си от индийски муселин и закрачи към вратата. Запъти се към голямата стълба, избягвайки да поглежда към слугите в голямата зала. Беше твърде гневна, за да рискува сблъсък с невинните хора, ако още някой се осмелеше да оспори авторитета й. Единствената й опора беше здравият гръбнак, а опитът й подсказваше, че и той няма да й помага вечно.

Спря на половината стълбище и се обърна към мъжете и жените в залата:

— Мис Уилоу, вие ще ми правите компания за чая! Трябва да ми дадете време да помисля. Засега няма да уволнявам никого и никой няма позволението ми да подава оставка. Моля, предайте на госпожиците, че също ги очаквам за чая.

Мис Уилоу се изчерви до корените на косата си.

— Не исках да бъда неучтива, милейди, но…

На горния етаж се чу шумно трополене, последвано от лудешки викове.

— Божичко! — извика Вероника. — Какво беше това?

— Младите дами са склонни към необузданост, милейди — обясни икономът с въздишка, която издаваше дълъг, болезнен опит.

— О, така ли? — устните на младата виконтеса се опънаха в решителна линия. — Значи им е нужен човек, който да ги обуздае.

— Точно така, милейди! — старият иконом я изгледа многозначително под рунтавите си вежди.

Но този човек няма да бъда аз, добави на ум Вероника, докато се изкачваше по стълбите. До този момент мразеше всяка секунда от пребиваването си в Англия. Нямаше намерение да остане под този покрив нито минута по-дълго от необходимото. Беше й ясно, че трябваше веднага да отиде в Лондон и да се срещне с адвоката, който щеше да я освободи от задължението да се грижи за дъщерите на лорд Абът.

Сладък, тръпчив аромат на тамян и пикантен мирис на наситенооранжев шафран са парфюмирали въздуха. Земното съвършенство на великолепния пръстен избледнява пред ясното турскосиньо на небето. Прастарите хълмове, приведени от времето, оформени от безвременни ветрове, почиват под ласката на топлото слънце. Клоните на сиви дървета набуг с повърхностни корени са отрупани с тъмносини плодове, подобни на сливи. В долината са посадени безкрайни редици финикови палми, чиито зелени листа се хранят от бистрата река, слязла от планините.

В далечината — горички от портокалови дървета и обширни площи с райски ябълки, засадени в самия край на пустинята.

Денят внезапно преминава във вечер, мракът се спуска като тъмносин бисер над хоризонта и загръща небето в тъмно покривало. Хладната нощ кани за почивка…

Движение в сенките, златни котешки очи блестят в тъмнината. Гъвкави мускули под дебелата петниста кожа на арабски ловен леопард с човешко лице. Не животно, но не и човек. Лицето е възхитително, ужасяващо, омагьосващо, екзотично лице с пронизващ поглед, обещаващ никога неизживени приключения… същество от приказките, събудило се за нов живот.

Целува я… каква сладост! Прегръдката му обещава вечно блаженство. Но цената! Цената!

Кръв на чаршафа. Червена като вино, изляло се от преобърната стомна. Изтича от раните на съществото, паднало върху нея.

Вероника се надигна в леглото, поемайки мъчително въздух. По бузите й се стичаха сълзи. Очите и бузите й пареха, всичко останало беше леденостудено. Огънят беше угаснал, цареше пълен мрак. В първия момент не разбра къде се намира. Ароматът на тамян и подправки беше изчезнал. После си спомни. Родината беше много далеч, а тя лежеше в легло, миришещо на гнило и влажна вълна. В помещението се усещаше миризма на прах и дим. Господи, тя беше в Англия! Тежко й! Родината беше сън…

Хинд Див е мъртъв.

Отпусна се на възглавниците и здраво стисна очи. След толкова време споменът за него трябваше да е избледнял. Нямаше смисъл да тъгува за мъжа, който я беше използвал и захвърлил. Сълзите на бузите й бяха от умора и тревога.

Сложи ръка върху корема си, където до преди четири месеца растеше синът му.

— О, Джейми, ти си всичко за мен!

С всеки час, който изтичаше, убеждението й, че не е трябвало да идва тук, се затвърдяваше. След неприятния шок, който бе преживяла при първата среща с дъщерите на лорд Абът, вече не искаше да има нищо общо със семейство Шрюсбъри.

Гърдите й бяха стегнати с желязна верига. Опита се да намери изход от създалото се положение, но не й стигаше въздух. Опита се да седне в леглото, за да диша по-леко, но беше твърде слаба дори да се раздвижи.

Първият пристъп на кашлица я връхлетя при вдишване. Изгори гърлото й и очите й се напълниха със сълзи. Опипа в мрака за чашата, която беше оставила до леглото, но водата не донесе облекчение. Зави й се свят и тя се отпусна отново на възглавниците, борейки се да си поеме дъх, с потно лице, макар че крайниците й трепереха от студ. Не биваше да се разболява, в никакъв случай! Не биваше да губи време, трябваше веднага да си замине, да се върне в Лисабон, а после…

Отново се закашля. Вторият пристъп атакува дробовете й.

Когато кашлицата стана непоносима, тя потърси кибрита и запали една свещ. Винаги носеше със себе си билки и микстури за спешни случаи. Щеше да вземе лайка, анасон и настойка от майоран. Ала когато стъпи на пода, трябваше да се хване за леглото, за да не падне.

— Болна съм — пошепна тя, защото не можеше да говори високо. Не, не, не биваше да се разболява! Нямаше време за болести.

Беше просто уморена, ужасно уморена. Да се върне в леглото и да спи! След седмица или две, когато всичко се уреди разумно, ще се върне при двамата, които обичаше повече от всичко на света — и да забрави, че някога е била виконтеса Шрюсбъри и омъжена. Направи крачка към леглото и пропадна в черен мрак.

— Да повикаме ли лекар?

— В никакъв случай. Нали чу. Тя иска само спокойствие.

Вероника отвори очи. Две женски фигури, сложили кърпички пред лицата си, стояха до леглото й. Кога бяха дошли? От колко време стояха тук и я гледаха? Не можа да си спомни. От време на време беше чувала гласове до леглото си, а една добра душа редовно я хранеше с бульон.

— От три дни е трескава. Ами ако умре?

— Няма да ни направи тази услуга.

— Лоръл!

— Знаеш какво имам предвид. Освен това мис Уилоу се грижи за нея. Да си вървим, че може и ние да се заразим. Може пък дамата да е дошла точно с тази цел — да ни зарази с някоя екзотична треска! Велики боже! Ами ако умрем?

— Възпаление на сливиците — пошепна с мъка Вероника. Гърлото й беше толкова възпалено, че едва поемаше въздух.

— Тя каза нещо? Какво чу?

Хиацинта се наведе над болната.

— Не ви разбрахме.

— Възпаление на сливиците — повтори с дрезгав глас Вероника.

— Аха! — Хиацинта се изправи. — Каза, че имала инфекция на сливиците. Тази болест обикновено не е смъртоносна.

— Болестта ни дава отсрочка. Претърсих нещата й, но не открих нищо. Ау! Защо ме щипеш? — попита ядосано Лоръл.

— Дръж си езика зад зъбите, момиче! Да се махаме оттук! — заповяда Хиацинта — Ами ако те чува?

— Даже и да е чула нещо, ще забрави. Има много висока температура — отговори небрежно Лоръл. — Ако е обърнала богатството, което й е завещал татко, в бисери, не ги е донесла със себе си. Между нещата й не намерих нито едно скъпо бижу, нито една красива рокля. Единствената награда за усилията ми бяха петте кутийки с турски локум от „Фортном и Мейсън“. Любимата ми марка! Взех си едничко. Тя със сигурност няма да забележи.

Гласовете се отдалечиха и светлината изчезна Вероника се зарадва. Не, тя нямаше да умре. Освен това не беше обезпокоена, че бяха претърсили багажа й. Точно обратното! Устните, напукани от треската, се изкривиха в усмивка. Вече знаеше, че несъщите й дъщери прибягваха до непочтени средства, за да постигнат целта си. За щастие недовършеното писмо до Аги беше скрито под дюшека.

6

Декември 1809 година

В задната стая на гостилницата в Хартфорд Бридж, на около трийсет и пет мили от Лондон, петима британски офицери бяха седнали на късна вечеря. Като допълнение към котлетите и стридите, с които разполагаше кухнята, им бяха поднесли фазан в аспик, декориран с омар и скариди, консервирано месо с пикантно желе, парчета прясна шунка и заледени сладкиши с бренди — докарани по специална поръчка от реномираната лондонска фирма за деликатеси „Фортном и Мейсън“. Всеки офицер от Източноиндийската компания, който разбираше от добър живот, си поръчваше подобни деликатеси, щом се върнеше в родината. С помощта на тютюна и червеното вино, прекарани контрабандно въпреки бдителността на митничарите, вечерята премина в игра на карти с все по-високи залози.

— По дяволите! Бях забравил колко безутешна е Англия през зимата! — въздъхна мистър Хъмфил, лейтенант от Индийската армия на негово величество в Калкута. Картите му бяха лоши, бе загубил и сега търсеше какво да обвини за лошото си разположение на духа. — Даже при хубаво време денят продължава само шест часа, а дъждът и снегът превръщат и тях в здрач!

— Службата в чужбина те е направила мекушав — колегата му Хоу вдигна единия си крак, стегнат в елегантен ботуш с шпори, върху изкусно изработения месингов перваз на камината.

— И мързелив! — Фрамптън счупи печата на ново тесте карти и го размеси.

— Цялата страна е станала мекушава и мързелива — заяви Хъмфил и отново посегна към вестника, който преди малко беше прелистил. — Тук пише, че войната с Франция отива на лошо. И няма надежда за промяна.

— Всичко е заради военното ръководство! — Уинслоу поглади мястото над горната си устна, където допреди седмица имаше разкошен мустак. — Откакто Йоркският дук бе принуден да подаде оставка, нямаме главнокомандващ. И всичко това заради някаква глупава женска история! Върхът на глупостта!

— Прав си — обади се отново Хъмфил. — По-добре е човек да загине в бой, отколкото да издъхва бавно като бедните дяволи, които миналата година умряха при Антверпен.

Другарите му закимаха утвърдително. След безуспешен опит да прогони армията на Наполеон от Антверпен, английската войска заседна на остров Валхерен, където много войници бяха покосени от болести. Умряха почти четири хиляди, други единайсет хиляди бяха неспособни да се бият. Оттогава всички говореха за „треската Валхерен“.

— Не е виновна армията, а парламентът! — изрева Хоу. — Бездействието е единственото му качество.

— Според мен още по-лошо е безсрамието на американците, които подкрепят французите, като поддържат търговски връзки с континента. Помнете думите ми: още не сме свършили с тях — добави Фрамптън. — Пак ще има война в колониите.

— Не мога да повярвам, че искаш да участваш — Уинслоу се ухили коварно. — Как ще чистиш еполетите и медалите си в онази пустош?

— Войната ще свърши, преди да се обърнем — възрази Фрамптън и намигна на Хоу. — Елитна войска като нашата ще се справи без усилия с онези диваци.

Хоу и Фрамптън бяха много горди от факта, че като капитани от Кралския конен гвардейски полк се ползваха с по-голямо уважение от другарите им, които, макар и с по-висок ранг от тях, служеха в индийската армия. Офицерите от Индия носеха прости мундири с месингови копчета и водоустойчиви гамаши, докато великолепните червени мундири на кавалеристите бяха украсени със златни копчета и блестящи ширити на маншетите; безупречно белите бричове бяха прибрани в блестящи кожени ботуши. Дори при игра на карти имаха право да останат с парадните си саби в позлатени ножници.

— Загубата на американските колонии е голям позор — продължи мистър Хоу. — Според мен вината е на монархията — той се приведе над масата и пошепна: — Кралят страда от старческо слабоумие, а тронът му се клати.

Индийските офицери се спогледаха. Много малко англичани се осмеляваха да говорят за лошото здравословно състояние на краля. Предвид мисията им, тази тема беше табу. Те бяха английската почетна гвардия на персийския посланик Мирза Абдул Хасан Ширази, който беше пристигнал в Англия точно преди седмица на борда на „Формидъбъл“.

Докато раздаваха картите за следващата партия, Хоу хвърли изпитателен поглед към петия в компанията, който досега не беше казал нито дума.

— Няма ли да вземете отношение по въпроса, Синклер?

Синклер, единственият с цивилно облекло, седеше малко настрана. Две отвесни бръчки образуваха дълбока вдлъбнатина между черните вежди, под които святкаха златнокафяви очи. Светлината на свещите играеше по строгите му черти и подчертаваше белега на челото — свидетелство за злокобно преживяване, за което той не говореше. Неразгадаемият му поглед спря върху лицето на Хоу, но той пак остана безмълвен.

— Нямате ли какво да кажете? — повтори предизвикателно Хоу, който не понасяше страхливците, а погледът на Синклер го караше да се чувства неловко — нещо, което в никакъв случаи не можеше да признае. — Или признавате, че сте неосведомен?

Синклер посегна с лявата си ръка към картите, раздадени от Уинслоу.

— Ако Йоркският дук или дук Портланд, или дори монархът бяха пожелали да ме изслушат, щях да им дам добър съвет.

— Мога да си представя — пошегува се добродушно Фрамптън. — Точно затова пътуваме през страната в снежната буря и ви помагаме да охранявате някакъв си неверник, който си въобразява, че е посланик! Докога ще играем ролята на бавачки?

— Посланикът се облича като жена в коприни! — допълни ядно Хоу. — Само Синклер го разбира, макар че понякога се опитва да говори английски. Всъщност не е чудно за човек, който е възприел обичаите на местните — заключи той с крив поглед към Синклер.

В стаята надвисна неловкост. Всички погледи се устремиха към лицето на Синклер, но той изобщо не даде да се разбере дали беше ядосан от последната забележка.

Допреди година Девлин Синклер се считаше за мъртъв. Официално бе обявено, че през 1807 година е паднал в битка с афганците някъде в планините. След година обаче се появи в дома на генерал-губернатора в Калкута полумъртъв и с ясни следи от мъчения по тялото си и всички повярваха, че е станало чудо.

Измършавял, с тежки рани, които заплашваха да отровят кръвта му, той прекара един месец между живота и смъртта, после постепенно оздравя. Когато умът му отново заработи, забрани на всички наоколо да говорят за последните две години от живота му.

Изказваха се различни предположения, носеха се най-невероятни слухове. Някои твърдяха, че бил пленник на фанатизирани индуси, други разправяха, че след бягството от Афганистан се крил дълго при планинските племена по афганско-персийската граница. Клеветниците дори го обвиняваха, че се е бил на страната на руснаците. Губернаторът — умен, практичен човек, спести на Синклер официално разследване. Заяви, че офицерът е прекарал две години в плен на неприятелите на Англия, и при първия благоприятен случай го изпрати в родината, за да престанат да го измъчват с неудобни въпроси.

Приятелите на Синклер, които го срещаха по пътя, твърдяха в един глас, че това е друг, непознат човек. Докато пътуваха по море, той често викаше насън или говореше на езици, които никой от тях не разбираше. Но никой нямаше сърце, нито нерви да му задава въпроси. Отдавна бяха наясно, че буйният му темперамент е станал напълно непредвидим.

Хоу се облегна назад и вдигна и втория си крак върху месинговия перваз. Преди седмица се бе присъединил към охраната на Мирза в Портсмут и оттогава гледаше завистливо как Хъмфил и Уинслоу се подчиняват с готовност на човек, който според него беше луд. Обикновено избягваше да разговаря със Синклер, но днес бе решил, че няма да му позволи повече да го пренебрегва.

— Дипломацията е досадна работа! Неподходящо занимание за истинския войник! — той хвърли бърз поглед към съперника си и сложи първата си карта. — По-добре да я оставим на старците и на нещастниците, които вече не са годни да се бият.

— Аз бих продал веднага офицерския си патент, ако ще наследя титлата виконт — изрече с привидна бодрост Уинслоу.

— Аз пък ще си остана офицер, докато падна в някоя битка — призна Фрамптън и също хвърли карта. — По-добре мъртъв, отколкото стар и немощен.

Синклер дори не ги погледна. След няколко минути обаче вдигна ръка и на масата се появи парче метал, закривено като кука, което блесна под светлината на свещите. Хоу неохотно извърна поглед и ядно изруга на ум.

— Чувал съм, че Мирза имал в Техеран огромен харем с момчета — заговори бързо Фрамптън, когато мълчанието стана заплашително.

— Това обяснява защо сър Хартфорд заповяда да повикат Хъмфил — пошегува се Хоу.

Светлото лице на Хъмфил пламна от смущение. Той сложи картите си на масата и изрече сковано:

— Нямате основания да черните доброто име на един мъж с подобни глупости, сър.

— Ха-ха! Момчето се обиди — извика Хоу, зарадван, че най-после някой беше реагирал. — Персиецът пътува само в мъжка компания. Къде е харемът му, след като непрекъснато твърди, че умеел да ощастливява жените като никой друг?

— Чел съм за навиците на мохамеданите — Фрамптън се ухили самодоволно. — Готов съм да се обзаложа, че осемте слуги, които са постоянно около него, се грижат не само за опазването на високопоставената личност.

Синклер вдигна поглед от картите и погледна втренчено Фрамптън.

— За Мирза се знае, че всяка нощ приема поне по половин дузина жени.

— Половин дузина! О, небеса! — пошепна възхитено Хъмфил.

— Откъде знаете? — попита недоверчиво Хоу.

— Веднъж присъствах.

— Доколкото знам, сте загубили паметта си? — продължи упорито Хоу.

Сякаш изненадан от разкритието не по-малко от другарите си, Синклер сведе глава.

— Сведенията са… недостоверни.

— Както и цялото ви минало — най-сетне попаднал на слабото му място, Хоу не устоя да задълбае в подробности. — Някои твърдят, че сте герой. Други обаче ви наричат страхливец и предател.

— Слуховете са храна за глупците!

Хоу се изпъчи възмутено, докато другарите му избухнаха в смях.

— Бихте ли се изразили по-ясно, сър?

Синклер не вдигна очи от картите си. Само едно мускулче на лицето му потръпна.

— Твърдя, че онова, което бих могъл да ви кажа, няма да ви хареса — той извади една карта с палеца на лявата си ръка и я бутна с куката към средата на масата.

Уинслоу погледна картата и изсвири през зъби.

— Имате дяволски късмет, Синклер. Не загубихте нито една ръка! — едва изрекъл тези думи, той се изчерви като рак. — Прощавайте, не исках да…

Човекът с дяволски късмет хвана чашата си с куката и я поднесе към устните си. Чашата се залюля застрашително в стоманения пръстен, но той я наведе и я изпи до дъно. Когато я пусна на масата, на куката остана капчица кървавочервена течност, която като с магия привлече всички погледи към опасното острие — впечатляваща демонстрация за силата на воина, който някога я бе притежавал.

Ядосан от очевидното възхищение, с което другите следяха всяко движение на съперника му, Хоу даде воля на презрението си.

— Не мога да не се възхищавам на мъжа като цяло, дори когато някои от крайниците му ги няма!

Синклер се изправи рязко.

— В името на Аллаха! Защо седя тук и си губя времето?

Хоу, който изтълкува тези думи като отстъпление, не можа да преглътне последната острота.

— Надявам се, че репертоара ви не е свършил? Хайде, забравете плахостта! Какви трикове носите в ръкава?

Синклер замахна, улови мундира на Хоу с края на куката и го привлече съвсем близо до лицето си.

— Този харесва ли ви?

— Пуснете ме! Веднага! — изкрещя вбесено офицерът, но не направи опит да се изтръгне от желязната хватка. Студеният поглед на нападателя издаваше, че не знае милост и не изпитва угризения на съвестта.

— Не си струва, Девлин — проговори примирително Уинслоу.

Хъмфил сложи ръка на рамото на Хоу.

— Скуката и времето са виновни за изблиците му…

— Остави, Синклер — обади се с равнодушен вид Фрамптън. — По-добре изпий още една чаша.

Синклер грабна пълна чаша от масата и лисна виното в лицето на Фрамптън.

— Ти пий! — обърна се и отново съсредоточи вниманието си върху мъжа, увиснал на куката му. — Наистина ли ме предизвиквате?

Хоу изпухтя. Забеляза, че останалите бяха на негова страна, и смелостта му нарасна.

— Не бих се дуелирал със сакат!

Лицето на Синклер се разкриви от жажда за убийство.

— Докато не преживеете онова, което преживях аз, няма да знаете, каквото знам аз! — с рязко движение освободи куката и блъсна Хоу.

Бързото отстъпление на лейтенанта издаде, че не бе смогнал да овладее страха си. За да отклони вниманието от този пристъп на слабост, той проговори пренебрежително.

— Чувал съм какви ли не приказки за непредвидимия ви темперамент — изпъна мундира си и продължи: — От време на време обаче офицерите сепои трябва да дават сметка за изблиците си.

— Момент, сър! — протестира Хъмфил. Името „сепои“, с което наричаха местните войници, служещи в индийската кралска армия, употребено по адрес на английски офицер, беше непростима обида. — С тези думи вие обидихте не само един от присъстващите.

— Позволете да ви покажа как умеят да се защитават сепоите — Синклер посегна към големия нож за месо, оставен на таблата.

Уинслоу се наведе към него и пошепна загрижено:

— Не бива така, Девлин. Не се унижавай.

— Назад! — Синклер замахна и улучи Уинслоу право в лицето.

Офицерът политна назад и падна тежко върху масата. Разля се вино, картите нападаха на пода.

Също така рязко Синклер хвърли ножа и вдигна двете си ръце към главата.

— О, господи!

— Какво има? — попита уплашено Фрамптън, но другарят му се обърна и изскочи навън като гонен от демони.

— Пиян е! — заяви презрително Хоу. — Според мен Синклер е пиян до козирката.

— За всичко е виновен проклетият му темперамент — изпухтя Фрамптън. — Един ден ще го затворят в лудницата.

Хъмфил се обърна загрижено към Уинслоу, който тъкмо се изправяше.

— Какво му е на Девлин?

— По дяволите, само да знаех! — Уинслоу кипеше от гняв. — Аз съм му приятел, но трябва да кажа, че понякога отива твърде далеч!

— Проклетият ми череп! — стенеше задавено Девлин Синклер, докато излизаше от гостилницата, притиснал чело с остатъците от дясната си ръка. Главата му щеше да се пръсне като презряла диня. Болката идваше винаги, когато се опитваше да си спомни за една определена част от изгубеното си минало.

Понякога болката се засилваше постепенно, докато пред очите му паднеше кървавочервено було и той се скриваше някъде в мрака, за да не среща човешки същества. Друг път избухваше като оръдие с къса цев — както бе станало преди малко. Да загуби самообладание като хлапак — това беше за него най-страшното унижение, най-дълбокият позор.

Когато стигна до Хартфорд Бридж в другия край на улицата, той задърпа отчаяно мундира си, защото тежкото платно стягаше гърдите му. Накрая успя да се освободи, но откъсна едно копче, което се изтъркаля шумно по паважа. Дишайки тежко, той изложи лицето и ръцете си на студената нощ. Свежият въздух му се отразяваше добре. Сетивата му скоро щяха да се прояснят.

Пое шумно въздух и прогони спомена за стреснатите и недоверчиви лица на мъжете, които преди малко беше напуснал. След днешната случка всички трябваше да разберат, че той не е подходящ за възложената му мисия.

След черното бушуване, както наричаше пристъпите си, идваха болки в главата, толкова страшни, че му се дощяваше да удря черепа си в стената, докато се пръсне. После пък го мъчеха фантомни болки в липсващата ръка и тогава му се искаше да я отсече още веднъж, за да сложи край на кошмара.

Лекари от цяла Индия и Арабия го бяха преглеждали и бяха оценявали състоянието му, но нито един не можа да го излекува. Ако се върне споменът за последните две години, това може да сложи край на страданията му, предполагаха те и му предлагаха опиум и молитви. В първото нямаше доверие, а във второто не вярваше.

Губернаторът на Калкута се надяваше, че връщането в Англия ще му донесе мир. Когато даде съгласието си да придружи Мирза в Лондон, той се постави сам в непоносима ситуация. На борда беше постоянно заедно с група мъже, които познаваше добре, но с които не го свързваше нищо — това го доведе до границите на самообладанието. А сега, на път към Лондон, беше на ръба на пропастта.

Отвращение от самия себе си гризеше гърдите му. Каква полза от мъж, който вече не може да държи юздите на коня си?

Мъж, който не може да нареже дори месото в чинията си или да закопчее бричовете си! Някога известен като превъзходен ездач и фехтовач, сега беше по-непохватен от дете, и то в най-обикновените неща. Най-страшни обаче бяха въпросите, на които нямаше отговор.

— По-добре да бях умрял! — повтаряше той през здраво стиснати зъби.

Болката удряше като нажежено острие върху една точка под раната, която започваше от дясното му слепоочие и разсичаше веждата. Охкайки, Девлин се удари многократно по челото с такава сила, че остави по кожата червени ивици. Направи грешка, като пое нова задача. Старият Девлин вече не съществуваше, а онова, което беше останало от него, беше непоносимо.

Не се боеше от смъртта. Тя беше постоянният спътник на всеки войник и заплашваше еднакво живота на приятелите и враговете. Не, не се боеше от смъртта, боеше се от позора.

Постепенно осъзна, че под него се плискаха вълни и върху устните му се събираше влага, която не идваше от сълзи. Вдигна глава и потърси опора, за да седне на парапета. В главата му се оформяше мисъл, която не искаше да назове.

Студена, тъмна вода. Нищо по-просто от това: да се плъзне безшумно във вълните и да се понесе по течението. Тихо. Незабелязано.

Злополука. Добре инсценирана злополука. Заледен мост в зимна нощ. Една грешна стъпка.

Най-простото нещо на света: с главата напред във водата. Да забрави. За всички щеше да е по-добре, ако изчезнеше…

— И за мен…

Девлин затвори очи и даде воля на сълзите си. Нали не беше страхливец. Защо се вкопчваше така упорито в тази мисъл? Тя беше единствената, останала в съзнанието му, след като болката го направи сляп и глух за света наоколо. Ако беше страхливец, щеше да сложи край на мъченията си. На болката, която заличаваше всичко!

Загубил чувство за време, той остана дълго на моста. Когато дойде на себе си, раменете му бяха покрити с тънък пласт сняг, лицето му бе вцепенено от замръзнали сълзи. Беше коленичил на улицата. Когато се изправи с огромно усилие на волята, бричовете му бяха натежали от ледена влага. В гърлото му се надигна гадене. Но болката и гневът бяха изчезнали.

Заклати се като пиян обратно към гостилницата. Дали Уинслоу щеше да го пусне в леглото си? На път дори офицерите често спяха по двама на легло. Беше засегнал чувствително гордостта на другаря си. След подобен сблъсък нерядко се случваше най-добрите приятели да застанат на разсъмване един срещу друг със саби в ръце. Може би беше по-добре да не рискува още един сблъсък с Уинслоу, защото се намираше в състояние на слабост и не можеше да разчита на непредвидимия си темперамент.

Преди да е осъзнал какво възнамерява, той се запъти към обора. Много хора щяха да кажат, че е напуснал поста си. Но предишната сутрин бе получил позволение да се отдели за няколко дни от свитата на Мирза, веднага щом пристигнат в Лондон. Лични дела изискваха присъствието му. Щом уредеше най-важния въпрос, смяташе завинаги да обърне гръб на Англия и на армията.

Поръча си кон и остави нареждане да раздадат вещите му на войниците.

Когато се настани тромаво на седлото, животното се уплаши. Не беше свикнало да водят юздите с лявата ръка. Девлин изруга полугласно и се опита да го овладее. Ако конят го хвърлеше на земята, щеше да си спести предстоящото изпитание — но не и позора, че последната му изява като кавалерист е била неуспешна. След кратък размисъл слезе от седлото и поръча малка карета.

Докато чакаше, сърцето му биеше като на ученик, повикан при директора. Не искаше да стане виконт. Онова, което искаше, беше невъзможно: да продължи да води живот на войник, на герой. Не можеше да си представи, че някога в живота му ще има други чувства и идеи. По-добре да се скрие в пустошта, отколкото да заживее като аутсайдер в Лондон.

Когато каретата пристигна, кочияшът извика бодро:

— Накъде, сър?

Девлин се качи и отговори мрачно:

— В Мейфеър. Резиденцията на Шрюсбъри!

7

Шумът от счупен кристал не предизвика промяна в изражението на Вероника и тя продължи най-спокойно да пълни чинията си със супа. Това беше третата счупена чаша за тази сутрин. Вече знаеше, че е попаднала в лудница. Несъщите й дъщери крещяха, пищяха и се караха по всяко време на деня като фурии.

Въпреки усилията й да задържи мис Уилоу с обещания за увеличаване на заплатата, гувернантката изчезна с бързина, която показа какво беше мнението й за момичетата.

— Скоро ще я последвам — каза си Вероника и огледа празната трапезария. Тъй като това беше единствената възможност да закуси на спокойствие, слизаше тук едва след като момичетата станеха от масата.

Двете седмици в Крийзъс Хол бяха повече от достатъчни да я убедят, че не можеше да направи нищо за петте непоправими хлапачки. Старанията й да се сближи с тях се посрещаха на нож от двете най-големи момичета — те я унижаваха, надсмиваха й се или просто не й обръщаха внимание, докато трите по-малки се колебаеха между изпълнените с омраза сестри и непознатата мащеха и предпочитаха да си мълчат.

Вероника писа на семейния адвокат, за да го уведоми, че възнамерява да го посети заедно с всички дъщери на покойния лорд Абът. Ако болестта не я беше приковала към леглото почти две седмици и ако не беше тази проклета слабост, отдавна щяха да са заминали за Лондон.

Докато беше на легло, тя избягваше да поглежда в огледалото. Когато се почувства по-силна, се осмели да го направи и видя точно онова, от което се беше опасявала. Треската бе оставила блед тен, хлътнали бузи и очи, твърде големи за слабото лице. Даже косата й бе загубила блясъка си и висеше на сплъстени кичури около лицето. Трябваше да избере шапка с много широка периферия, за да скрие грозотата си.

— За щастие няма да се появя пред обществото — утешаваше се тя.

Имаше една-единствена рокля, която не беше преправила през бременността си: черна траурна одежда от муселин с висока якичка.

— Каретата пристигна, милейди! — на прага на трапезарията беше застанал Бершъм. — Багажът ви е натоварен.

— Благодаря ви!

Момичетата не знаеха за намерението й да не се връща никога вече в Крийзъс Хол. Щом уредеше всичко с адвоката, тя възнамеряваше да остане в Лондон и да си купи билет за следващия кораб, който щеше да отплава за Португалия.

Когато на втория етаж шумно се затръшна врата, Вероника рязко стана от мястото си.

— Можете да кажете на госпожиците, че тръгваме след четвърт час. Ако закъснеят, тръгвам сама.

След двайсет минути шест дами седяха в екипажа на Шрюсбъри и пътуваха към столицата с петнайсет мили в час.

Свела глава, Вероника наблюдаваше внимателно момичетата. Въоръжена срещу студа с дебели ботуши и афганската си наметка, тя установи, че пътническото облекло на сестрите беше повече от неподходящо. Натъкмени с рокли от бял муселин, те се бяха украсили с пера и къси копринени наметки със златни шнурове. Белите сламени шапчици, накичени с панделки в пастелни тонове и пролетни цветя, бяха в пълно противоречие с времето навън. Всяко момиче изглеждаше като че беше откраднало дрехи от гардероба на майка си.

За съжаление младите дами изобщо не се бяха погрижили за чистотата си. Лоръл беше сложила толкова много парфюм, че останалите се задушаваха в тясната карета, а седналата до нея Цинара излъчваше неприятна миризма. Ако денят беше топъл, Вероника със сигурност щеше да повърне от смесените миризми на варено зеле, старо сирене и телесни изпарения. Тя притисна брадичка в топлата наметка и се съсредоточи върху томчето със стихове, което беше избрала в библиотеката.

Момичетата също си носеха разни неща за по-приятно прекарване на времето. Хиацинта бродираше, Лоръл разглеждаше моделите в някакво женско списание, Цинара и Алисън се забавляваха с карти. Само Пеони седеше тихо и притискаше до гърдите си мръсна парцалена кукла с перука Помпадур и едно липсващо стъклено око.

След известно време Цинара и Пеони си зашепнаха неспокойно. Вероника не обърна внимание на погледите и шепота им, докато Пеони не я изненада с въпроса:

— Наистина ли има тигри, които пият чай от чаша?

Младата жена се засмя. Вчера беше опитала да пробие сдържаността на детето с истории от Персия, но Хиацинта и Лоръл бързо задушиха любопитството на малката си сестра.

— С удоволствие ще ти разкажа историята, но сестрите ти са на мнение, че ти пълня главата с безсмислици.

— Това са глупости — изсъска отровно Хиацинта.

— Все ми е едно. Искам да чуя за тигрите — извика сърдито Пеони и се почеса по главата. — Моля ви, разкажете ми!

Вероника реагира съвсем спокойно на киселото изражение на Хиацинта.

— Ти не се интересуваш от историята ми, следователно можеш да продължиш да бродираш.

Изключена по този начин, Хиацинта нямаше друг избор.

— Глупости! — изсъска отново тя и се вдълбочи в работата си.

— Е, докъде бяхме стигнали?

Пеони се приведе очаквателно.

— До деня, когато тигърът изпил чая.

— А, да. Чух тази история от майка си, когато бях на твоята възраст. При хубаво време съседката ни винаги пиеше чая си в градината. Един следобед обаче й попречил адски шум. Слугата дотичал и й съобщил, че любимият й мунго, донесен от Индия, е хванал плъх в килера.

— Какво е мунго?

— Животинче, което прилича на английския пор.

— Значи вредител — заяви мъдро Цинара.

— Наистина ли мислиш така? В Индия мунго е домашно животно като котката. Той е много силен и често убива дори отровни змии.

— Змии? — изписка Лоръл. — Каква ужасна тема!

— Какво стана с тигъра? — настоя Пеони.

— Ах, да, изненадващият гост — Вероника се усмихна на момичето. — Когато домакинята се погрижила да убият плъха и се върнала в градината, видяла, че сладкишът й е изяден и чашата с чай е празна. Посегнала да я напълни отново и забелязала следа от трохи към близкия храсталак — Вероника показа как троши сладкиш с пръсти, знаейки, че вече имаше пет слушателки, макар че две от тях не го признаваха. — Любопитно проследила следата до края на градината, от която започвала джунглата. И знаеш ли какво? Изведнъж се озовала пред две святкащи жълти очи!

— Майчице! — извика Пеони. — И какво станало после?

— Ами, преди дамата да събере сили да извика, очите изчезнали.

— Изчезнали? — повтори разочаровано Пеони.

— Само очите — успокои я Вероника. — Защото в този момент във високата тръстика около езерото се появило огромно жълто животно на черни ивици. Когато тигърът излязъл от прикритието си, тя видяла, че си е вързал една от най-хубавите й ленени салфетки, украсена с огромно мармаладово петно. Оттук заключила, че тигърът е проникнал в градината и е изпил чая й.

— Не ви вярвам — Цинара се облегна назад и скръсти ръце.

— Не се учудвам — кимна Вероника. — Ние живеехме в южната част на страната, където много отдавна не бяха виждали тигър, и когато разказа случката на приятелките си, дамата се натъкна на всеобщо недоверие. След няколко дни обаче съседите й съобщиха, че забелязали хищната котка в градината си точно по времето на чая. Не след дълго в Бушир стана известно, че един от местните търговци на чай преди няколко седмици бил разкъсан от тигър. Моментално се заговори, че духът на нещастника се е вселил в тигъра и е изминал целия дълъг път от Индия до нашия град, за да пие чай с приятелите си. Хората започнаха всеки следобед да оставят в градините си чай и сладкиши, за да му покажат, че е добре дошъл.

— Хубава история — промълви Алисън с плаха усмивка.

— Аз я намирам тъпа — изсъска Лоръл.

Пеони се обърна към мащехата си с огромно любопитство.

— В персийските градини често ли дебнат чудовища?

— Тигрите не са чудовища, а великолепни диви животни.

— Великолепни диви животни, които разкъсват хора! — подигра се Лоръл.

— Хората също ядат животни.

— Аз никога не бих го направила! — извика Пеони.

Вероника й се усмихна.

— Ти го правиш всеки ден. Как мислиш, откъде идват бъбречетата, шунката и саламите, които ти поднасят за закуска?

Хиацинта смръщи носле и се извърна настрана.

— В Персия има прекрасни и напълно безопасни животни — продължи спокойно Вероника. — Например антилопите или камилите, които са безобидни, но често се инатят — тя хвърли бърз поглед към Хиацинта и се усмихна вътрешно. — В реките живеят сребърни рибари с фина бяла перушина — английските придворни дами много харесват перата им. Има и пауни с невероятно красиви опашки.

— Лоръл има ветрило от паунови пера — отбеляза Пеони. — Не позволява да го пипам.

— Татко й го изпрати — допълни Алисън. — Той винаги ни изпращаше хубави подаръци.

— Да, той беше най-прекрасният баща в цяла Англия — заключи Хиацинта и побърза да сведе глава, защото уж не слушаше.

Вероника потъна в мълчание. Мислите й се надпреварваха. Прекрасен баща? Лорд Абът беше скрил от нея истинската възраст на децата си. А може би в паметта му те бяха останали завинаги малки момичета?

— Кога видяхте за последен път баща си, Пеони?

— Преди пет години.

— Толкова отдавна?

— Глупачка! — скара й се Цинара. — Татко си дойде за последен път преди две години.

Пеони увеси нос.

— Тогава имах шарка и татко не искаше да се зарази.

— Не е пожелал да те види? — Вероника не можа да скрие учудването си.

— Макар че не се задържаше много време вкъщи, той винаги мислеше за нас — обясни Хиацинта. — Всеки месец ни пращаше подаръци.

— По-точно градинарят получаваше пакети със семена — поправи я кисело Цинара.

— Татко беше много привързан към градината си, тя беше най-ценното от всичките му притежания — опита се да го оправдае Хиацинта. — Тя беше делото на живота му — изгледа пренебрежително Вероника. — Сигурно не знаеш, но татко беше невероятен градинар. Аз познавам цялата му сбирка. Всяко растение!

— Смея да твърдя, че познавам добре растенията и с удоволствие бих разгледала градината на лорд Абът… някой ден — ако срещата с адвоката преминеше задоволително, тя щеше да замине за Португалия и никога нямаше да види прословутата градина.

— Татко обичаше всичките си деца и никога не правеше разлика между нас — оповести важно Лоръл, която не понасяше да я изключват от разговора. — Дал ни е имената на своите цветя.

— Само че понякога забравяше рождените ни дни — Пеони тъжно сведе глава. — По-хубаво да си беше останал при нас.

Вероника я потупа по рамото.

— За щастие имаш четири сестри!

Хиацинта очевидно бе чула съчувствието в гласа й, защото предизвикателно вирна брадичка.

— В нашите кръгове не разглезваме децата, а ги възпитаваме строго и принципно. Съчувствието и нежностите създават слаб характер.

— Според мен този принцип прави децата самотни — възрази меко Вероника. — Аз живях по съвсем друг начин.

— Къде? — попита любопитно Цинара.

— Сигурно в глинена колиба със сламен покрив? — предположи Пеони. — Хиацинта казва, че в чуждите страни имат само такива жилища. И спят на пода — заключи тя, толкова възбудена, че непрестанно заекваше.

Хиацинта избягна погледа на Вероника, която обясни спокойно:

— В едно отношение сестра ви има право. В Персия има много богати хора, чиито къщи нямат врати и които действително спят на рогозки на пода.

— А дивите животни се разхождат наоколо и им пият чая, нали?

— О, не! В Персия хората живеят цивилизовано като нас — Вероника видя пред себе си изрисуваното лице на Хинд Див и въздъхна. Усети как бузите й пламнаха и отново си пожела да забрави старата магия.

— Какво ти стана? Изглеждаш странно — извика Пеони с детска откровеност.

Вероника твърде късно осъзна, че пет чифта очи я наблюдаваха внимателно.

— Спомних си за един човек от Багдад, който беше чита.

— Пак иска да вярваме на глупостите й — промърмори пренебрежително Лоръл.

— Имах удоволствието да се запозная с него. Името му беше Хинд Див. Живееше във великолепна къща с мраморни подове и фонтани. Вместо врати на входовете висяха скъпоценни завеси, някои от стъклени перли, други от коприна с цветовете на залеза. Дори в най-горещото време на деня в къщата беше хладно и ухаеше приятно. А най-учудващото беше, че гостът трябваше само да изрече някакво желание, например да поиска студена напитка, и тя се озоваваше пред него, без да се чуят стъпките на слуга.

— Къде спеше този… чита? — попита задъхано Пеони, завладяна от необикновената история.

— На нисък диван с планини от разноцветни възглавници.

— Все едно си в дворец от приказките! — пошепна възхитено Алисън. — А този чита…

— Дали има приказка, в която не се среща зло джудже, великан или змия — промълви замислено Вероника, която познаваше много добре цената на магията.

— Разкажи ни повече за къщата — помоли Пеони.

Вероника, която имаше чувството, че поне едно от цветчетата на Абът се е отворило към нея, устоя на желанието си да продължи темата. Вместо това отвори пътната чанта в краката си и извади четири ръчно нарисувани кутийки.

— Кой иска турски локум? Сигурна съм, че донесох пет кутийки, но едната е изчезнала — с ъгъла на очите си видя как Лоръл упорито стисна устни.

Докато обобщаваше документа, който беше съставил, мистър Симънс, адвокатът на семейство Шрюсбъри, често-често хвърляше окуражителен поглед над пенснето към възбудените си посетителки. Следвайки заръката на жена си, той изучаваше внимателно новата виконтеса. Мисис Симънс, която много обичаше да занимава приятелките си с пикантни подробности от живота на висшето общество, щеше да се задоволи само с детайлно описание на събитието. При този специален повод обаче предупрежденията й бяха ненужни.

Макар да беше силно развълнуван и ядосан от изненадващото и неприятно посещение на друг клиент, адвокатът посрещна с голям интерес овдовялата виконтеса.

Момичето, за което се беше оженил покойният лорд Шрюсбъри, беше по-младо от най-голямата му дъщеря!

Странният, макар и цивилизован акцент показваше, че идва от колониите. Като видя светлата кожа, червената коса и крехката фигура, адвокатът си помисли доволно, че очевидно външните предимства на младата дама не са изиграли решаващата роля в решението на виконта да я вземе за жена. Много по-важни са били съображенията, които лорд Абът беше изложил в писмото си до него. Макар че червената коса, червеникавите вежди и мигли бяха наистина забележителни, общата му оценка беше „по-скоро безлична“.

Щеше да разкаже на съпругата си и че цветята на Шрюсбъри, както винаги безвкусно облечени и силно парфюмирани, явно не обичаха водата и сапуна. Мистър Симънс, убеден привърженик на известното столично конте Брумел, често-често поднасяше към носа си парфюмирана кърпичка, за да държи далече от себе си неприятните миризми.

— Е, мили дами, надявам се, че сте разбрали каква е истината!

— Не мога да повярвам! — от наглостта на Хиацинта не бе останала и следа. На нейно място се бе появил страх. — Значи не разполагаме с никаква издръжка!

— Лесно е да се обясни — сърдечният смях на мистър Симънс не зарази клиентките му. Адвокатът усети как под втренчения поглед на Медуза, с който го удостои мис Хиацинта и който беше в състояние да уплаши дори булдог, по челото му избиха ситни капчици пот. — Вие и сестрите ви ще се издържате от дела на вдовицата.

— От дела на вдовицата? — острият, унищожителен поглед на Хиацинта се отправи към мащехата и мистър Симънс неволно се възхити на силния й характер. — Няма ли да получаваме издръжката си? Има ли специално споразумение? Обезнаследени ли сме, мистър Симънс?

Стреснат от гнева й, адвокатът се постара да смекчи обяснението.

— Няма защо да бъдете толкова остра, милейди. Нямате какво да наследите.

— А какво ще кажете за личното имущество на татко?

— Ами вижте… — мистър Симънс намести пенснето си. — За съжаление от него не остана нищо. Личното имущество на негово благородие бе погълнато от ботаническите му амбиции. Въпреки това нямате основания за тревога. Лейди Абът е ваш законен настойник.

— Ние сме тук, за да предотвратим това! — Лоръл скочи и замахна с единия край на дългата си боа. — Нашето желание е новият виконт Шрюсбъри да ни вземе под попечителството си.

— Аз също смятам, че това е най-доброто решение — намеси се Вероника и петте момичета зяпнаха смаяно.

— Момент! Не бързайте толкова, дами! — мистър Симънс изтри чело с парфюмираната си кърпичка. Клиентките му бяха повече от изнервящи. Новият виконт беше последният човек, от когото можеше да се очаква, че ще приеме под крилото си дъщерите на Абът.

Именно Девлин Синклер беше предишният клиент и разговорът им бе завършил с крясъци и заплахи: той не искаше титлата! Накрая обаче все пак се съгласи да я приеме, но без останалото наследство.

Мистър Симънс сведе глава и се замисли. Никога нямаше да забрави как се разтрепери, като видя желязната кука, която лорд Синклер носеше вместо ръка. Всемогъщи боже! Ако сестрите Абът раздразнеха това бясно куче, щяха да бъдат разкъсани на парченца.

Той посегна по навик към гарафата с уиски на писалището си, но спря насред движението. Неодобрително вдигнатите вежди на Хиацинта и леденият й поглед го накараха да се откаже от любимата подкрепителна напитка. Покашля се и затърси подходящите думи, за да ги разубеди.

— Наследственото право е еднозначно — той погледна Хиацинта и продължи: — Виконтът няма никакви задължения към близките си от женски пол. Законът не го изисква.

— Това е безсърдечно! — изфуча Хиацинта.

— Моля ви, моля ви — опита се да я укроти адвокатът. — Затова пък вдовицата е осигурена. Ако лейди Абът се съгласи да заживее в Крийзъс Хол, вие също можете да останете там и да водите досегашния си приятен живот.

Вероника се разтрепери. Очите на момичетата я пронизваха като кинжали.

— Не е възможно този ужасен документ да е валиден!

Задавеният от сълзи глас на красивата Алисън затрогна дълбоко мистър Симънс. За да спечели благодарния й поглед, той с радост би намерил вратичка в закона или изключение, дори би заобиколил правото — но ръцете му бяха вързани. Можеше единствено да се опита да я утеши.

— Всичко това не се отнася лично до вас, мили дами. Наследственото право е определено още от първия виконт Шрюсбъри. Самият той получил титлата поради застъпничеството си за Чарлс II. За съжаление първо трябвало да се ожени. Изборът на краля паднал върху вдовица на име Абът, която имала половин дузина дъщери от първия брак. Именно тези обстоятелства накарали виконта да напише допълнение към завещанието си как да се процедира със зависимите членове на семейството.

Вероника се усмихна на себе си. Макар да не одобряваше такова отношение към жените, създателят на допълнителната клауза заслужаваше съчувствието й. Особено ако и неговите доведени дъщери са били като цветята на Шрюсбъри: студени като Хиацинта, вечно недоволни като Цинара и превзети като Лоръл.

— Разбирам, че тук няма да получим справедливост — изрече ледено Хиацинта. — Във всеки случай аз съм пълнолетна и желая да получа зестрата си.

За да се предпази от враждебността й, мистър Симънс хвърли бърз поглед към документа пред себе си.

— Хм, боя се, че не е толкова просто. Разпоредбите на завещанието предвиждат да получите определена сума едва след като сключите брак — той посочи с пръст съответната клауза и зачете: — Ако една от дъщерите се омъжи, получава двадесет хиляда фунта, платими на съпруга й като компенсация за… — той млъкна и бузите му се зачервиха — … за нещастния избор на съпруга."

— Това вече е прекалено! — Вероника скочи като ужилена и адвокатът се стресна. — Как можахте да прочетете тази жалка клауза пред младите дами!

— Не ни трябва застъпничеството ти! — изсъска вбесено Хиацинта. — Много добре разбирам къде е твоят интерес. Ти ще получиш твоите тридесет сребърника, но те няма да ти донесат щастие, да знаеш! Отиваме си вкъщи — обърна се тя към сестрите си. — Ако имаш поне малко деликатност, в бъдеще ще стоиш далече от нас — сестрите й я последваха като подплашени пиленца.

Едва момичетата бяха излезли, Вероника се обърна гневно към адвоката:

— Каква я свършихте!

Облекчен, че вече не трябваше да понася унищожителния поглед на Хиацинта, мистър Симънс си позволи лукса да вдигне рамене.

— Скъпа госпожо…

— Лейди Шрюсбъри — поправи го Вероника и вдигна високо едната си вежда.

— Естествено, лейди Шрюсбъри! — поправи се той и бързо стана. — Извинявам се, милейди — добави той, впечатлен от начина, по който бяха засияли тъмните й очи от изпълващите я емоции.

— Кажете ми какво можем да направим!

— За съжаление твърде малко, милейди! Документите, които ми предадохте, подкрепят убедително твърдението ви, че сте законна съпруга на починалия лорд Шрюсбъри. Децата му не могат да оспорят този факт.

— Каква полза! — Вероника седна отново и скръсти ръце. — Ако съдя по поведението на доведените си дъщери, лондонското общество никога няма да ме приеме като виконтеса. Честно казано, нямам никакво желание да остана в тази проклета страна…

Мистър Симънс се усмихна.

— Начинът ви на изразяване е доста… необикновен, виконтесо!

— Искате да кажете, че съм откровена? — направи й впечатление, че мистър Симънс беше допуснал грешката, която допускаха повечето хора, които не я познаваха. Мълчанието й ги подвеждаше и те си създаваха мнението, че тя няма какво да каже — а това беше само плод на вродената й плахост. — Да, виждам, че в Лондон никога не се говори директно — Вероника пое дълбоко въздух. — Нямам намерение да допусна още веднъж да бъда изненадана неприятно от обстоятелствата. Моля да ми обясните в подробности какво е положението ми!

Мистър Симънс вдигна ръце в неопределен жест.

— Не си блъскайте главата с делови въпроси, милейди. Това е моя задача. Обещавам да служа на вашите интереси със същото усърдие, с което вече десетилетия пазя имуществото на семейство Шрюсбъри.

Ала Вероника не се отказа. Нещо в поведението му я смущаваше. Може би прибързаното предложение да остави всичко в неговите ръце. Или че не й доверяваше финансовата страна на въпроса. Всъщност той не можеше да знае, че като дъщеря на търговец тя беше учила сметки и баланси и се справяше отлично още от детските си години. Но това не намали решителността й да му иска сметка за всяка стотинка от вдовишката си рента.

— Седнете, мистър Симънс — любезната й усмивка не стигна до очите. — Искам да се настаните удобно, докато ми обяснявате разпоредбите на завещанието.

Адвокатът стреснато изпълни нареждането й.

— Аристократи! — промърмори изтощено мистър Симънс, когато след час най-сетне можа да си налее чашка уиски.

Глътна на един дъх обичайната доза и веднага си наля втора. След посещенията на лорд Синклер и дамите заслужаваше солидно подкрепление. Дано жена му беше приготвила ростбиф и пудинг, защото умираше от глад. Поне беше събрал достатъчно информация, за да я забавлява по време на дългата вечеря.

— Първо той отказа титлата! Сега и тя не я иска!

Никога не би помислил, че има човек, който да се откаже доброволно от благородническа титла. А днес срещна двама!

— И двамата искат да се махнат от Англия! — адвокатът вдигна чаша в чест на боговете, които трябваше да сложат край и на този ден. — Аристократи! Никакво чувство за солидност! Луди, всичките са луди!

Вероника седеше в частната карета на мистър Симънс, която той й предложи, след като стана ясно, че момичетата бяха отпътували със семейната карета. Самата тя отбеляза това безсрамие само с края на съзнанието си, тъй като последното, шокиращо разкритие на мистър Симънс все още отекваше в ушите й.

— Ако една от сестрите се омъжи, тя може да поеме настойничеството на другите. Това е единствената разпоредба в завещанието, която би ви освободила от задълженията, милейди! Но не мога да очаквам…

— Аз също — промърмори в отговор Вероника.

Хиацинта да се омъжи? Тя поклати глава. Ами Лоръл? Може би, ако… Не, нямаше полза да мисли сега за това.

— Значи нямам никаква възможност да се освободя от задълженията си на настойница?

Адвокатът поклати глава.

— Никаква, освен ако не решите да напуснете Англия. В този случай ще загубите правото си да получавате вдовишка рента.

До последния миг отмерените обяснения на мистър Симънс бяха повод по-скоро за радост, тъй като починалият й съпруг беше оставил зестрата й, богатството на Фортнъм, изцяло в нейни ръце. Тя беше свободна и можеше да прави, каквото си поиска. Не й трябваше нито вдовишката рента, нито титлата виконтеса. Само че свободата имаше горчив привкус. Ако напуснеше Англия, както възнамеряваше, цветенцата на Шрюсбъри щяха да останат без пукната пара и без покрив над главата.

— Това и заслужават!

Тази дребнава мисъл изчезна, преди да се оформи истински в главата й Положението на сестрите беше по-сериозно, отколкото беше предполагала. За да разполага изцяло с вдовишката рента, тя трябваше да остане в Англия. Ако напуснеше момичетата, те щяха да изгубят всичко. Ако някоя от тях се омъжеше… Алисън беше красива и най-лесно щеше да си намери съпруг; но щяха да минат месеци, преди да уреди нещо за момичето, ако изобщо беше в състояние да го стори.

Не можеше да понесе толкова дълга раздяла с Джейми. Копнежът да види отново синчето си непрестанно се засилваше. Не, нямаше да издържи още дълго в Англия. Оставаше само въпросът — какво да направи за момичетата?

Посвети вниманието си на града, който бавно минаваше покрай нея през прозорчето на каретата. Уличният шум, смесица от човешки гласове, трополене на колела и удари на копита по калдъръма беше поразяващ. Беше задушно като в голямо помещение, където камината не тегли. Макар че беше обед, слънцето оставаше невидимо и лабиринтът от мръсни улици, пълни със забързани хора, лежеше в полумрак. Ето какъв беше Лондон.

Вероника въздъхна и сведе глава. Трябваше да се махне от Англия. Имаше пълното право да го стори. Поколения Шрюсбъри преди нея се бяха примирявали с непочтените разпоредби на завещанието и бяха оцелявали. Коя беше тя, че да протестира? Джейми и Аги я чакаха в Лисабон. Колко й липсваше синът й! Само чувството за дълг и почтеност я принуди да се раздели с него. След колко време щеше да получи от Аги отговор на писмото си? Не знаеше как е малкият, дали се храни, дали наддава, дали вече му никнат зъбки. Лорд Уелингтън й бе обещал…

— О, да! — тя се наведе рязко и свали прозорчето.

Имаше нещо, което можеше да предприеме, докато обмисляше как да постъпи с момичетата. Беше обещала да изпрати храна в разрушения от войната Лисабон. В джоба си носеше дълъг списък с желанията на Уелингтъновите офицери — от свещи и сапун до масло и сирене.

Почука по покрива на колата и извика на кочияша:

— „Фортном и Мейсън“ на Пикадили!

8

— Колко мило, че ме придружихте до колата, мистър Фортном!

— Не ми благодарете… все пак скъпата ми „индийска“ братовчедка е изминала толкова дълъг път, за да ни посети! — Ричард Фортном, правнук на основателя на голямата фирма, я дари с дружелюбна усмивка. — Много бих се радвал, ако приемете поканата ми и посетите семейството ни, докато сте в Лондон.

— Много сте любезен! Може би друг път — Вероника се обърна и бързо се качи в чакащата кола, за да се скрие от сипещия се мокър сняг.

— Нали ще дойдете още веднъж, докато сте тук, братовчедке?

— Надявам се. Във всеки случай ще ви информирам за плановете си.

Докато слугата вдигаше стълбичката, Вероника се настани удобно. Все още се питаше дали през последния час бе установила полезни контакти или беше издала твърде много за себе си.

Преди да затвори вратичката, кочияшът попита:

— Къде отиваме, милейди?

— Откъде да знам? — промърмори Вероника. Не можеше да използва колата на мистър Симънс, за да се прибере в Крийзъс Хол. — Домът на Шрюсбъри в Мейфеър — каза бързо тя, следвайки внезапен импулс.

— Много добре, милейди!

Когато колата потегли, Вероника се наведе през прозорчето и махна на новооткрития си роднина.

— Желая ви добър ден, братовчеде!

Когато влезе в търговската къща, тя отиде право в кантората. Един от главните чиновници прие поръчката й, достатъчна да изхрани цяла армия — подходящо сравнение, след като дамата даде указания да изтеглят пари от сметките на висши британски офицери. Трябваше да очаква, че голямата поръчка ще събуди интерес… а вероятно и факта, че се подписа с моминското си име. Чиновникът се извини и скоро в кантората се появи Ричард Фортном.

Щастлив, че може да се представи като нов собственик на фирмата, той посрещна с голяма радост далечната си роднина. Покани я в частния си кабинет, заповяда да донесат вино и бисквити и се осведоми за новостите от чужбина, признавайки, че и той копнеел да види далечни, екзотични места; но имал толкова много работа, че досега не бил посетил дори Средния Изток.

Сдържана, без да изглежда неучтива, Вероника каза няколко думи за целта на пребиваването си в Лондон. След като не се беше представила като виконтеса още от самото начало, не счете за ненужно да навакса пропуска си. Когато се сбогува, той помоли за лондонския й адрес, за да й изпрати покана за вечеря в семеен кръг. Тогава се видя принудена да му признае, че все още не разполага с квартира в Лондон и той сърдечно й предложи да се настани като гостенка в къщата му.

Вероника отказа веднага, защото беше наясно, че това е нередно. Тъкмо когато се видя изправена пред нова дилема, се сети за къщата в Мейфеър.

Мистър Симънс спомена градската къща на Шрюсбъри като възможност вдовицата на починалия лорд да се установи в нея, ако не желае да остане в Крийзъс Хол. Макар че през последните две години била затворена, къщата била в добро състояние, на тавана живеели икономът и съпругата му, които я поддържали грижливо.

Вероника се облегна с усмивка назад и отвори красивото бурканче с португалски сливи, което мистър Фортном й беше връчил на сбогуване, за да опита най-новия продукт на „Фортном и Мейсън“. За малкото време, което й оставаше в Англия, щеше да разполага с къща и да живее далече от постоянните крясъци на невъзпитаните момичета. Каква примамлива перспектива!

— Бершъм? — Вероника не можа да скрие учудването си, когато икономът й отвори вратата на градската къща.

— Предвидливостта ви е похвална — продължи тя и развърза панделките на влажната си шапка, — но усилията ви са напразни. Младите дами се върнаха в Крийзъс Хол и съм сигурна, че там имат повече нужда от вас, отколкото аз тук.

— Благодаря, милейди — старецът се поклони учтиво и лицето му изрази загриженост. — Не съм дошъл в Лондон просто от предвидливост. Изпратиха да ме повикат.

— Така ли? И кой нареди да дойдете?

— Виконт Шрюсбъри, милейди. Нареждането пристигна четвърт час след отпътуването ви.

— Виконтът е тук? Каква щастлива случайност! И без това смятах да го потърся — тя му връчи тежката наметка и шапката си. — Моля, съобщете на негово благородие, че желая да говоря с него по много важен въпрос.

— Той няма да ви приеме, милейди. Заяви, че не иска да вижда никого.

— Но аз не съм гостенка. Аз съм от семейството — възрази Вероника с повече увереност, отколкото изпитваше.

Гневни женски гласове зад затворената врата на първия салон я накараха да вдигне глава.

— Гости ли са дошли? — още по-добре — пред чужди хора виконтът беше длъжен да се покаже поне учтив. Освен това, колкото по-бързо се срещнеха, толкова по-скоро щяха да уредят нещата.

Тя разтърси влажните си къдрици.

— Не е нужно да ме представяте.

— Моля ви, милейди, моля ви… — заекна тревожно Бершъм, но тя мина покрай него и отвори вратата на салона.

— Простете, че влизам… — усмивката замръзна на устните й.

Петте сестри Абът пиеха чай и разговаряха по обичая си шумно. Виконтът не се виждаше никъде. Сестрите обърнаха глави. Смаяните им лица отразиха собственото й учудване.

— Какво ти казах! — Лоръл се обърна към Хиацинта. — Не можем да й имаме доверие!

Вероника бързо затвори вратата на салона.

— Мислех, че сте се върнали в Крийзъс Хол.

— А ние мислехме, че ще ни оставиш на мира — Хиацинта шумно остави чашата си на масата. — Защо си тук?

Вероника бързо преглътна разочарованието си от отсъствието на виконта.

— Искам да се срещна с виконт Шрюсбъри.

— Знаех си! — Лоръл скочи от канапето и по килима се посипаха трохи. — Дошла си да ковеш интриги зад гърба ни!

— Той няма да те приеме — изрече Хиацинта с окончателност, произхождаща от сигурно знание.

— Защо? — попита младата виконтеса и направи крачка към масата. — Какво си му казала за мен?

Лоръл се изсмя злобно.

— Да не мислиш, че ще говорим с него за човек, който не заслужава вниманието ни?

Вероника скръсти ръце под гърдите и зае позата на Аги, когато кипеше от гняв.

— Значи изобщо не сте разговаряли с него?

— Той… не поиска…

— Пеони! — извикаха в хор сестрите й.

— Значи отказа да ви приеме? — тя дари Пеони с топъл поглед, защото бе спечелила поне една съюзница. — Аз обаче ще говоря с него. Аз съм виконтеса Шрюсбъри. Ако не е женен, рангът ми е по-висок от неговия!

При намека за семейното положение на виконта Лоръл присви очи. Със зачервени от гняв бузи и разпусната червена коса, освободена от старомодната шапка, мащехата й изглеждаше… почти красива.

— Той е оглупял старик и убеден ерген — Лоръл погледна през рамо към сестрите си, сякаш търсеше помощ. — Освен това е болен. Сигурно сграда от проказа — допълни бързо тя. — Има пъпки!

— Как си видяла пъпките, след като не ви е приел? Възможно ли е да си надарена със свръхестествена способност? — попита учтиво Вероника.

— Бершъм ни каза, че е болен — обясни Хиацинта и изгледа унищожително глупавата си сестра.

— Наистина е болен — в гласа на Алисън имаше извинение. — Бершъм ще потвърди.

Вероника огледа момичетата и със задоволство установи, че разногласията помежду им се задълбочаваха. Алисън имаше вид, сякаш беше плакала, а физиономията на Цинара беше по-мрачна от обикновено. Само Пеони й се усмихна, макар и виновно; но тя не смееше да покаже по-различно отношение към момичето, защото големите сестри със сигурност щяха да му отмъстят за нарушената вярност.

— Цинара! Багажът ми още ли е в семейната карета?

Момичето сведе глава.

— Да.

— Много добре — Вероника се обърна към Лоръл: — Защо ли имах чувството, че вече плува по Темза…

Лоръл се изчерви и отмести поглед. Вероника се обърна спокойно към Бершъм, който я бе последвал в салона:

— Наредете да донесат нещата ми в къщата.

— Много добре, милейди.

— Наистина ли имаш намерение да останеш тук? — попита сърдито Лоръл. — Ами ако в къщата има треска?

— Може би предпочитате всички заедно да заминем за Крийзъс Хол?

Разбрала, че е надхитрена, Лоръл падна тежко на канапето. Разочарованието й се изрази в хленч.

— Така си и помислих. Докато не съм говорила с лорд… — Вероника смръщи чело. — Как се казва той всъщност?

— Синклер — отговори веднага Пеони.

— Аха… Докато не съм говорила с лорд Синклер, имате право да останете в градската резиденция.

— Какво искаш да кажеш?

— Нима се осмеляваш…

— Тя… наистина ли може да ни изхвърли?

Вероника се обърна рязко и напусна салона, следвана от многогласен хор обвинения, оплаквания и дори неприлични думи.

— Значи и вдовицата е пристигнала? По дяволите! Къщата изведнъж се напълни с Шрюсбъри!

Девлин Синклер запрати чашата с червено вино към стената и тя се разби на хиляди парченца.

— Това бяха любимите чаши на лорд Абът — произнесе със съжаление Бершъм.

Девлин се обърна като ужилен.

— Сега обаче са мои! Ако ми се доще, мога да изпотроша всичките му любими чаши!

Старият мъж сведе глава.

— Напълно прав сте, милорд!

Девлин стовари десния си юмрук върху масата, където изстиваха остатъците от обяда му, и заудря като побеснял порцелана и сребърните плата. Сос, парченца месо и картофи се разлетяха по стаята и нападаха на пода. Само една от трите бутилки вино остана пощадена от гневния му изблик — онази, която не беше изпразнена докрай. Посегна към нея и се заклати към камината, където се отпусна тежко във високото кресло в стил „Кралица Ана“.

Бершъм потръпна от ужас, когато крехките крака на старото кресло заскърцаха тревожно под необичайната тежест.

— Моля ви, милорд, бъдете малко по-внимателен — той се приближи, сякаш смяташе да вдигне господаря си от изисканото кресло. — Виждате ли, нашите мебели са стари и чупливи. Искате ли да се погрижа за по-удобно кресло?

Лорд Синклер не отговори. Само се отпусна по-дълбоко на меката седалка и протегна крака към огъня, единствения източник на светлина в затъмненото помещение.

Съскащите пламъци се събираха по странен начин в златните очи на мъжа. Много по-страшно обаче беше проблясването на желязната кука, която стърчеше от десния му маншет. Гледката беше изнервяща, но Бершъм се постара да остане спокоен. Остана неподвижен, защото не смееше да се оттегли. Никой не можеше да предвиди какво ще измисли виконтът в лабилното си душевно състояние.

След неочакваното си пристигане тази сутрин лорд Синклер беше изпил безброй бутилки вино. Казаха му го двамата старци, които живееха на тавана. Безпомощни да се справят с новодошлия, те изпратиха да повикат Бершъм. Персоналът очакваше указанията на иконома, но в момента той беше безпомощен като тях. За последен път беше видял Девлин Синклер преди десет години, в униформа, самоуверен и нахален — типичен млад английски офицер. Този измършавял мъж с белези по лицето и ампутирана ръка беше опасен чужденец, когото трябваше да държи под око и да не се доближава много до него.

— Какво, по дяволите, искат от мен дъртата вдовица и онези малки патки? — попита изведнъж Синклер.

— Не мога да кажа, милорд — Бершъм си помисли дали трябваше да коригира мнението на лорд Синклер за възрастта на виконтесата, но се отказа, тъй като предполагаше, че няма да получи благодарност. Дългият опит му подсказваше, че новият виконт мразеше хората, все едно от кое съсловие.

— О, небеса, само това не! Те не означават нищо за мен! Нищо!

— Както желаете — Бершъм позвъни на слугата, който трябваше да разчисти, и с тревога отбеляза, че едно от сребърните плата беше пукнато. Трябваше да го скрие до следващото посещение на майстора.

Без да забелязва слугата, който внимателно събираше парчетата порцелан, Девлин търкаше белега на челото си, зад който черепът му бучеше непоносимо. Колкото повече се стараеше да си спомни всичко, толкова повече го болеше. Той беше новият виконт Шрюсбъри… още не можеше да свикне с тази титла. Не помнеше нито стария виконт, нито тази къща — не помнеше даже как беше дошъл тук.

Адвокатът се опита да му обясни: той бил седмият или осмият от редицата мъже, които умирали на сравнително млада възраст. „Последният беше лорд Абът“ — каза му мистър Симънс.

Последният от редицата луди — промърмори на себе си Девлин. Наследството носеше малко пари, затова пък куп дългове и задължения. Построената преди сто години къща, в която беше попаднал незнайно как, беше ужасно западнала, обаче градината зад нея можеше да се мери по разнообразие и великолепие с кралските паркове. Приносът на лорд Абът към ботаниката, бе заявил гордо Бершъм. Девлин обиколи градината с надеждата, че свежият въздух ще намали болката — но в Лондон изобщо нямаше чист въздух!

Лорд Синклер вдигна ръка и втренчи поглед в омразната кука. Не можеше да понася съжалителните погледи на минувачите. Всички се обръщаха страхливо след човека с протезата, сякаш се бояха, че той ще протегне ръка и ще ги хване с куката. Мистър Симънс през цялото време не откъсваше очи от протезата. Когато случайно вдигна ръка, за да подчертае нещо, адвокатът едва не се задави. След като излезе от кантората, забеляза, че улиците на Лондон гъмжаха от сакати и слепци, военни инвалиди, които със сигурност живееха много по-зле от него. Но най-голямата му загуба не беше проклетата ампутация, а нещо съвсем друго.

Проклинайки загубената си памет, той вдигна бутилката към устата си и отпи голяма глътка. Макар да знаеше много добре, че от виното главата ще го заболи още повече. На света нямаше такова количество алкохол, което да укроти болката и лудостта, която бушуваше зад очите му.

Гневът в гърдите му закипя като вулкан и той стисна бутилката с такава сила, че беше готов да я счупи с голи ръце. Точно сега ли трябваше да се появят проклетите му роднини! Без съмнение, дамите очакваха да ги приеме с нужното уважение.

— Казвате, че виконтесата вдовица е дошла да говори с мен?

Бершъм, който надзираваше слугата, се обърна по-рязко, отколкото му се искаше. Виконтът вече два пъти го бе попитал за лейди Абът. Естествено, виното. Който пие вино, губи разума си — казва старата поговорка.

Икономът пристъпи по-близо до креслото, в което се бе отпуснал лордът.

— Всъщност не, милорд. Виконтесата не знаеше, че сте тук. Имаше работа в града и дойде да си отпочине.

— По дяволите, знам, че вдовицата има право да живее тук! Но не искам гости, когато отсядам в къщата, не разбирате ли! Кажете им да се натоварят в каретата и да се махат!

Верният иконом си блъскаше главата да намери разумен отговор.

— Лейди Абът каза, че очаква дъщерите й незабавно да се приберат в Крийзъс Хол — старанията му се сблъскаха с мълчание. — При хубаво време пътуването трае три часа. При мъгла, както е днес, трябва да прибавим още почти час. Затова е най-добре да тръгнат рано сутринта…

Лорд Синклер отново не отговори. Дори не се помръдна, не показа, че беше чул думите на стария иконом. В стаята се възцари потискаща тишина, подчертавана от тихото съскане на пламъците.

По знак на Бершъм слугата вдигна кофата с отпадъци и излезе.

— Ако нямате други желания, милорд, моля за позволение да се оттегля.

Старецът, запазил острия си ум от младини, за съжаление не беше вече така бърз. Затова не успя да се отдръпне, а само се сви, когато лорд Синклер запрати по него празната бутилка. Тя закачи рамото му и се разби във вратата зад него; последните капки опръскаха шията му.

— Вън! Махайте се оттук!

Бершъм едва бе успял да затвори зад себе си вратата, когато в стогодишното, красиво резбовано дъбово дърво, се разби бутилка шери.

— Този човек е луд! Напълно луд! — извика ужасено слугата, който чакаше отвън.

— По-точно е пиян — отговори Бершъм с мъдростта на дългогодишния си опит. — Луди са само хората от нисшите класи — аристократите можеха да си позволят да наричат ексцесиите си ексцентричност.

В Лондон Вероника затвърди убеждението си, че английските къщи криеха много източници на неудобство. В Крийзъс Хол миришеше на прах, пепел и влага, дюшеците на леглата бяха напълнени сякаш с влажни буци пясък. В градската къща на Шрюсбъри, втория вариант от запознанството с начина на живот на европейците, ставаше такова силно течение, че чак й се струваше невероятно. Вятърът свиреше през рамките на прозорците и издуваше тежките завеси, поставени пред тях за предпазване. Щом огънят угаснеше, в малката камина на стаята й се чуваше призрачно бучене. Студената вечеря, сервирана от Бершъм, тежеше в стомаха й, а новината, че виконтът не желае да види нито нея, нито дъщерите й, беше обезпокояваща. Когато големият часовник на първия етаж удари два, тя все още се мяташе без сън в леглото си.

При първия крясък скочи. Вперила поглед в непроницаемия мрак, се вслуша напрегнато да долови някакъв признак на живот. Може би беше сънувала.

Вторият вик, болезнен вик на мъж, се прекрати точно когато стигна връхната си точка и я накара да стисне здраво зъби.

— Велики боже! — извика тя и затърси запалка. Ами ако някой беше заплашен от убийство?

Ръцете й трепереха толкова силно, че трябваше много пъти да удари с кремъка, преди искрата да запали праханта. Когато се справи, чу силно пъшкане. Поднесе пламъчето към свещта до леглото и се помоли на небето да я предпази от страшното, което ставаше някъде в къщата.

Вероника не беше страхлива; но когато се уви в дебелата наметка и пъхна босите си крака в пантофите, неволно се запита дали беше правилно да отвори вратата. Какво можеше да направи за бедната душа, която бе паднала в ръцете на непознат нападател? Нямаше никакво оръжие. Грабна решително стройния свещник и се огледа за нещо, с което би могла да си послужи.

На таванския етаж се чуваха стъпки. Персоналът беше буден. Вероника извади от багажа си малката кама, която Аги й беше дала — „за да се пазиш от крадливите англичани“, пое дълбоко въздух, за да си вдъхне кураж, и излезе в коридора. Едва отворила вратата, пет госпожици с нощни шапчици се втурнаха насреща й като обезумели.

Пеони и Алисън я прегърнаха толкова силно, че едва не я събориха.

— Помогни ни! Моля те!

— Да, спаси ни! — изписка Лоръл. — Нападат ни в леглата!

Дори Хиацинта забрави леденото си презрение и се притисна до мащехата си. Шапчицата й беше накривена, очите разширени от ужас. Свещникът в ръката й се люлееше застрашително. Цинара, която бе дошла последна, затвори вратата и спусна резето.

— Дяволът е дошъл да ни вземе!

— Шшт! — заповяда Вероника, макар че цялата трепереше. Трябваше да успокои момичетата, дошли да потърсят защита от нея. Първо ги отдалечи от вратата. — Какво чухте? А видяхте ли нещо?

Крясъците започнаха отново и момичетата не успяха да отговорят. Пеони изплака и скри лице в рамото на Алисън.

— Убиват някого! — пошепна Лоръл, сякаш се боеше, че гласът й ще привлече убиеца.

— О, не излизай! — извика Алисън, когато Вероника се раздвижи.

Но младата дама не можеше да понася повече отчаяните викове. Някой беше в беда. Някой трябваше да му помогне. И този някой беше тя.

— Останете тук — заповяда енергично тя. — Пуснете резето на вратата. Ще се върна, когато разбера какво става.

Нито едно от момичетата не възрази. Пеони извика подире й:

— Моля, внимавай!

9

Едва затворила вратата след себе си, Вероника потъна в мрака. Светлината на свещта стигаше само на няколко стъпки пред нея. Оттатък светлия кръг цареше пълна тъмнина. Страхът я скова и тя спря. В този миг в другия край на коридора се появи слабо сияние. Позна мършавата фигура на иконома. Втурна се към него и с облекчение забеляза, че не беше сам, а с някаква жена.

— Какво става? — попита тя и неволно се усмихна на огромната нощна шапка, която носеше Бершъм.

— Не мога да кажа, милейди — той посочи двойната врата в края на коридора. — Това са покоите на негово благородие.

— Бяхте ли вътре? — попита тя, когато пъшкането се усили.

— Лично негово благородие зарези вратите — обясни жената, която очевидно беше по-добрата половина на старата прислужническа двойка. — Моят Джем ще се опита от другата страна.

— Няма ли втори ключ?

Бершъм й показа връзката.

— Нямаме право да влизаме вътре без нареждане на господаря.

— Право ли… — прекъсна я силен вик и тя посегна към ключа. — Аз имам право.

Икономът и жената размениха уплашени погледи. Но болките на мъжа зад заключената врата бяха по-наложителни от съпротивата на слугите.

— Той е болен. Или ранен. Няма от какво да се страхуваме — каза тя, за да си вдъхне кураж. Имаше богат опит с болни. Въпреки това, когато пъхна ключа в ключалката и го завъртя, ръката й трепереше силно.

В помещението, тъмно и студено като гробница, миришеше на болест, на урина и повръщано, но неприятната миризма я облекчи. Предположението й се потвърди. Той беше болен.

— Стойте тук! — тя вдигна свещника и решително влезе в стаята. — Лорд Синклер?

Погледът й претърси помещението, за да открие човешка фигура в някой тъмен ъгъл. Вратите на старомодния гардероб зееха отворени. В тъмнината зад тях забеляза неясните очертания на мъж, който изведнъж размаха ръце.

— О, Аллах, сложи край на болката!

Вероника се стресна до смърт. Не се учуди на поведението му, а на факта, че беше проговорил на персийски. Пристъпи по-близо, докато той продължаваше да си говори на невероятна смесица от персийски, хинди и непознати арабски диалекти.

— Лорд Синклер? Болен ли сте? — Вероника извиси глас и сама се учуди на силата му.

Сякаш улучен от думите й, той се строполи на леглото, изви гръб и се удари в таблата. Лицето му се разкриви ужасяващо под новия пристъп на болка. Разнесе се животински рев.

Викът беше толкова силен, че Вероника отстъпи крачка назад. Може би се бе излъгала. Може би той не беше болен, а луд и имаше пристъп!

Никога не беше общувала с луди, но знаеше, че са непредвидими и опасни.

От устните му се изтръгна съскане и той се замята като обезумял. Мускулите на тялото му се сковаха, сухожилията на ръцете и тила изпъкнаха. Когато Вероника посегна към камата в джоба си, мъжът извика сърцераздирателно:

— О, Аллах, смили се! Вземи живота ми!

Отчаяният вик прогони страха й и я изпълни със съчувствие. Скри оръжието и безшумно се приближи до леглото. Спеше ли той? Възможно ли беше да сънува кошмар? Не, кошмарът не причиняваше такива адски болки.

— Лорд Синклер? — изрече думите съвсем тихо, тъй като беше чувала, че рязкото събуждане понякога убивало говорещите насън.

Мъжът обърна лице към нея. Очите му останаха затворени. Черната коса беше разбъркана, с широките ръкави приличаше повече на плашило, отколкото на аристократ. В мрака чертите му изглеждаха странно сиви и набраздени — тя не можа да прецени дали от възрастта или от болка. Този мъж изобщо не приличаше на англичанин. Наистина ли беше новият виконт Шрюсбъри?

Изведнъж спящият задиша така силно и бързо, сякаш дробовете му заплашваха да се пръснат.

Вероника бързо остави свещта, хвана го за раменете и го раздруса. Опасността да го убие не можеше да е по-лоша от сегашното му състояние.

— Събудете се, сър! Сънувате — когато той не отговори, тя повтори думите на персийски: — Събудете се, бура сахиб! Сънувате.

Сковаността изчезна, той се отпусна във възглавниците. След дълга пауза, през която тя не смееше дори да диша, очите му се отвориха. Тъмни и празни от болка, очните ябълки се раздвижиха неспокойно и тя реши, че трябва да продължи.

— Успокойте се! Това са нерви!

Мъжът рязко обърна глава в посока към гласа. Когато срещна погледа му, тя прошепна ужасено:

— О, Аллах!

Златнокафявите очи, които не можеше да забрави, които всеки ден я пронизваха като ножове и всяка нощ светеха в сънищата й, се бяха върнали от света на мъртвите! Очите на Хинд Див!

Безволна да се съпротивлява, тя се върна в спомените си в далечната родина — в друго легло, в друго затъмнено помещение. Очите я мамеха, дразнеха и изкушаваха; предизвикаха я и я тласнаха към първото безумно деяние в спокойното й съществуване.

Студеният, влажен Лондон изчезна и помещението се изпълни с аромат на тамян и екзотични парфюми. Зазвуча музика — меките тонове на арфата, волната мелодия на тамбурата…

— Не! — обзета от паника, Вероника закри очите си с ръце. Това беше невъзможно!

— Какво има, милейди?

Въпросът, зададен на прозаичен английски, я върна рязко в действителността. На входа стояха Бершъм и жената на стария слуга. Светът се върна в обичайното си русло. Въображението й бе изиграло лош номер. Това не беше Хинд Див. Това беше лорд Синклер, новият виконт.

— Нищо лошо — отговори успокоително тя.

„Нищо лошо.“ Думите отекнаха в съзнанието й. Ала пулсът и куражът не искаха да повярват на разума. Те галопираха надалеч, тласкани от шока, докато краката й трепереха под напора да избягат.

От леглото се чу стон и тя се обърна.

— Невъзможно — повтори беззвучно тя и се принуди отново да погледне болния. Трябваше да види очите му, за да знае истината. Вдигна свещта и смело пристъпи към него.

Спря на достатъчно разстояние, за да не може да я достигне с ръка, и се вгледа в него — плаха и бдителна като антилопа на горска поляна. Колкото повече го гледаше, толкова по-несигурна ставаше.

Всъщност тя не бе видяла лицето на Хинд Див. Зад рисунките на чита може би се криеха съвсем други черти. Разликите бяха огромни. Кожата на Хинд Див беше станала бронзова от пустинното слънце. Когато приближи свещта и сенките се отдръпнаха, тя видя, че беше сбъркала — този мъж не приличаше на Хинд Див. Устата, разкривена от болка, нямаше нищо общо с устата на мъжа, който я беше целувал. В спомена си виждаше гарвановочерна дълга коса, а лорд Синклер беше късо подстриган и точно по средата на главата му минаваше широка сребърна ивица.

В стремежа си да отрече очевидното тя прибавяше към първата оценка нови и нови извинения и аргументи. Много англичани, най-вече армейски офицери, посещаваха Персия. По-талантливите от тях бързо научаваха диалекта на местните племена. Затова не беше необикновено, че той знаеше няколко думи персийски. Мъжът, който лежеше пред нея и виеше от болка, не приличаше по нищо на силния, ослепително красив ориенталец, който беше останал в спомените й. Цветът на очите беше случайност. Той нямаше нищо общо с мъжа, който беше отнел девствеността и събудил страстта й.

Беше почти убедена в това, когато той отвори очи и срещна погледа й. При вида на кафявото злато отново я обхвана паника. Възможно ли беше да сбърка този поглед с друг, след като веднъж го е видяла? Кой беше този мъж?

За нейно учудване той пръв отмести очи.

— Ох, пери, защо си дошла да ме правиш на глупак?

Сънуваше ли? Не можеше да знае.

— Аз не съм фея, бура сахиб — тя протегна ръка и леко помилва влажното му чело. — Ето, докосвам те! И двамата сме действителност — щом беше истински, той не можеше да е Хинд Див, прибави на ум тя.

— Какво мъчение… — той преглътна тежко. Когато я погледна отново, зачервените очи минаха покрай нея и се отправиха към отвъдното. — Никой не може да ми помогне!

— Ако Аллах иска, ще опитам — тя не знаеше защо продължаваха да говорят на персийски; но езикът явно го утешаваше.

Когато той се опита да се надигне на лакът, тя разбра, че болките наистина бяха непоносими: движенията му бяха невероятно бавни и тромави.

— Трябва да бягам! — думите бяха изречени толкова тихо, че тя не беше сигурна дали наистина ги е изрекъл.

— Да бягате? — очевидно кошмарът продължаваше да го държи в плен. — Това е вашият дом.

— Лъжи! — изпотен и треперещ, той рухна в постелята.

Вероника изпита желание да го утеши и нежно сложи ръка на рамото му. Усети корави мускули и кости под пламтяща кожа.

— Аз не лъжа. Треската ви е объркала.

В очите му блесна светлина и угасна като свещ. Животът му трепкаше като пламъче под напора на вятъра.

— Ако наистина искаш да ми помогнеш, пери, ще сложиш край на болката. Даже да струва живота ми, моля те, сложи край на мъките ми!

Безнадеждността на молбата му беше разтърсваща.

— Милейди?

Вероника се намръщи и се обърна към вратата, където стояха Бершъм и прислужницата.

— Лорд Синклер е болен, Бершъм. Има силна треска и е в делириум — обясни тя. Следващите й думи бяха отправени към жената: — Трябват ми гореща вода и сапун. Кажете на младите дами в стаята ми да си легнат. Кажете им също, че ни е събудил болен. Вие, Бершъм, елате да ми помогнете!

— Веднага, милейди.

— Арак! — прошепна дрезгаво виконтът.

Бершъм погледна стреснато мятащия се в леглото мъж.

— Иска алкохол — отвърна остро Вероника и едва сега усети, че в стаята миришеше силно на вино. — Да не би да се е напил до безсъзнание?

Бершъм отговори тактично, като човек, който знае, че зависи от новия си господар:

— Днес негово благородие опита всичко, което предлага избата.

— И то по много — промърмори Вероника, която вече бе видяла бутилките на пода. Дори да страдаше от прекаляването с алкохола, това не обясняваше треската. Причината беше друга и тя трябваше да я открие. — Ризата му е мокра от пот. Трябва да я сменим, защото ще настине.

— Права сте, мадам.

Ала когато икономът започна да разкопчава ризата, Синклер замахна срещу него.

— Махни си ръцете!

Бершъм хвърли несигурен поглед към виконтесата.

— Ако го държите за раменете, може би ще се справя.

Преди да разкопчеят първото копче, виконтът се надигна с гневен рев и така блъсна Бершъм, че старецът падна на колене. С лявата си ръка улови китката на Вероника и я привлече толкова близо до себе си, че тя усети горещия му дъх на лицето си.

— Значи се върна, бахия — за да ме убиеш!

Господи, гласът му! Пет удара на сърцето — докато чу вика на Бершъм „Ах, милейди!“ — Вероника вярваше, че той ще ги убие. Не се съмняваше, че е в състояние да го стори. Макар че беше трескав и трепереше, хватката му не бе загубила силата си. А изразът на лицето му — измъчен от болката, съвсем близо до следващия пристъп на лудост! Не разбра как бе сложила ръка на бузата му и защо — за да заглади ужасното изражение или да го заличи.

Той потръпна под докосването й, но не се отдръпна.

— Никога не бих те убила — пошепна тя и плъзна пръсти по дълбокия белег на челото му. — Няма смъртен, който да убие Хинд Див!

При тези думи той се сгърчи като от удар.

— Ти знаеш! — това бе едновременно въпрос и потвърждение.

Пусна я, но тя не се помръдна, впила поглед в златните очи с гъсти черни мигли.

Хинд Див беше жив!

Прозрението я удари с такава сила, че тя политна да падне. Бершъм веднага се втурна да я подкрепи.

— Добре ли сте, милейди?

— Да, разбира се — отговори тихо тя и погледът й се върна върху мъжа в леглото.

Той й беше обърнал гръб и вдигаше десница, за да закрие лицето си. Едва сега Вероника забеляза, че дясната ръка липсваше. От ръкава стърчеше кочан, увит в окървавени превръзки.

— Велики боже! — изплака ужасено тя.

— Негово благородие е загубил ръката си във войната — обясни делово Бершъм.

Лорд Синклер потрепери и се обърна към говорещия. При това размаха ръце и за малко не улучи Вероника в лицето.

— Лъжец! Дяволско изчадие! Проклет да си! — той размаха отново осакатената си ръка и очите му засвяткаха от гняв. — Ти ми я взе, ти, адово изчадие! — изсъска на персийски той. — Цената на моята съпротива! Ти я отряза!

В гласа на лорд Синклер имаше толкова омраза и гняв, че Бершъм се отдръпна ужасено.

— Какво каза той, милейди?

Вероника поклати глава.

— Той смята… о, нищо! — не можеше да обясни, че обезумелият от болка мъж я смята за своя мъчител.

Сигурно е бил заловен от враговете си, както бе казал пълномощникът на Източноиндийската компания. После е избягал и изведнъж се озова в Лондон. Каква игра на съдбата!

Когато заговори, гласът й прозвуча учудващо спокойно. Подаде му камата си с дръжката напред.

— Вие сте на сигурно място. Избягахте от враговете. Аз ще облекча страданието ви, но трябва да ми вярвате, бура сахиб. Вземете това оръжие, за да се чувствате по-добре.

Вълнение набразди лицето му и дълбокият, назъбен белег на челото изпъкна още повече. Той вдигна бавно ръка и докосна ръкава й.

— Мисля, че нямам сила да ти окажа съпротива — обърна й гръб и заключи: — Прави, каквото искаш.

Вероника погледна нощницата си, където счупените нокти на лявата му ръка бяха оставили кървави следи. Хиляди въпроси напираха в съзнанието й. Какво беше станало с него, след като се разделиха в онази нощ преди повече от година? Как бе успял да стигне до Англия? Наистина ли беше новият виконт?

Също така бързо осъзна какво означаваше появата му в новия й живот. Но сега не можеше да мисли за това. Той дишаше тежко, сякаш се готвеше за следващата атака на болката. Този човек беше изправен пред лудостта!

— Какво ще правим сега, милейди?

Вероника вдигна глава. Напълно бе забравила Бершъм.

— Продължаваме.

Докато Бершъм го събличаше, лорд Синклер не се помръдна. Вероника стоеше до него и се питаше какво щеше да се случи, ако пациентът я познае. Но и този въпрос можеше да почака, докато дойдеше в съзнание — ако това изобщо се случеше…

Това е Хинд Див! Винаги когато я спохождаше тази мисъл, тя бързаше да я прогони.

С бързи, сръчни движения разряза старата, изпокъсана превръзка на ранената ръка.

— Всемогъщи боже! — изохка тя, макар да не бе изненадана от гледката.

От лакътя до отрязаното място ръката беше покрита със стари и нови рани. От почти зарасналия белег в края на разреза капеше кръв. Сигурно беше удрял ранената ръка в стена или друга твърда повърхност. Беше я помолил да сложи край на болката му. Може би преди това се бе опитал сам, като животно, което инстинктивно притъпява болката според природата си. Това бе влошило още повече състоянието му. Нищо чудно, че беше в агония. Трябваше веднага да предприеме нещо срещу отока.

Хвърли поглед към прозорците със спуснати завеси.

— Още ли вали сняг?

— Вероятно, милейди — отговори изненадано икономът.

— Някой да донесе от улицата голяма кофа сняг. Трябват ми чист лен за превръзки и чаршафи. Бързо!

Събуди го познатата миризма на тамян. Видя я на светлината на единствената свещ и се усмихна. Тя седеше в кресло с висока облегалка и бе отпуснала глава на гърдите си. Не можеше да види лицето й, но разкошната червена коса, свободно нападала по раменете и гърба, му беше позната.

Беше я сънувал, мечтаеше да я види. Не често, но когато болката ставаше непоносима, тя се явяваше в трескавите му сънища.

И сега не се опита да протегне ръка към нея. Тя никога нямаше да дойде достатъчно близо до него, за да я докосне. Но можеше да я гледа, крехка и самотна в мрака, и се задоволяваше с това — защото не заслужаваше повече.

Само да можеше да си спомни коя беше тя!

Помнеше някои неща и те го караха да трепери. Грозни остатъци от бегли сънища!

Той простена и тя се раздвижи. Прехапа устни, засрамен, че я бе събудил. Сега щеше да изчезне. В гърдите му пламна съжаление, примесено с гняв. Нямаше сили да я спре.

Тя стана. Днес носеше траур и сърцето му заби по-силно. Дали беше дошла да му каже, че животът му свършва?

Изчака я да се приближи. Не смееше да заговори от страх, че шумът ще сложи край на прекрасното видение. Тя се наведе над него и червената коса докосна лицето му. Въздействието беше моментално. Мускулите на бузата му се сковаха. Ей сега щеше да пролее сълзи. Затвори бързо очи, примигна няколко пъти с надеждата да ги спре. Не искаше тя да си отиде. И тя остана — по-близо от преди.

— Имате ли болки?

Болки ли? Нали тя беше при него! В сърцето му имаше само благодарност и тя нарастваше лавинообразно.

Смая се от докосването на ръката й — много по-действителна от собственото му дишане. Зъбите му затракаха.

— Треската премина. Затова мръзнете — обясни тя и се отдалечи.

Изчезна.

Той затвори очи. Разочарованието беше толкова горчиво, че го усети в устата си.

— Огънят е угаснал — гласът й дойде някъде много отдалеч.

Онова, което се случи после, със сигурност беше сън! Тя легна до него в леглото. Усети топлината на тялото й, когато се притисна в гърба му и сложи ръка на кръста му.

— По-добре ли е така?

По-добре от всичко, което беше преживял досега! Но не можа да произнесе нито дума. Обгърна го мрак. Ако това беше смърт, щеше да я посрещне с радост.

Докосна ръката, която притискаше сърцето му, и пошепна:

— Благодаря ти, Аллах.

10

Алисън се въртеше гордо пред огледалото. На главата й беше кацнала шапка от зелена коприна с панделка от черно кадифе.

— Не е ли прекрасна?

— Великолепна! Колко жалко, че не ти отива — отговори остро Лоръл.

Усмивката на Алисън угасна.

— Какво искаш да кажеш?

— Е, добре, щом непременно държиш да чуеш истинското ми мнение. Шапката стои на главата ти като преобърната кофа. Лицето ти не подхожда на такава шапка, много е тънко. Аз обаче имам брадичка и бузки, които уравновесяват голямата периферия.

— Твоята брадичка и бузите ти са достатъчно големи да балансират преобърната карета — Цинара презрително изду бузи.

— О, я млъкнете най-после! — Лоръл се обърна към шивачката, която следеше пробата на новото й късо жакетче в униформено син цвят. — Не понасям деца, които се месят в работите на възрастните. Като че ли разбират нещо от мода! Не мога да разбера защо не ги оставихме вкъщи.

Вероника се направи, че не е чула коварния намек за решението й да заведе всички сестри Шрюсбъри на „Оксфорд Стрийт“, за да си купят нови дрехи.

След три дни под един покрив с лорд Синклер имаше чувството, че ако веднага не излезе, главата й ще се пръсне.

Когато не беше в стаята на болния, тя надзираваше почистването на къщата, смаяна от купищата боклук — очевидно стаите не бяха разтребвани от години. Старата сграда беше практически необитаема — но май никой, освен нея не се тревожеше от този факт. Нареди на стария слуга да назначи десетина нови помощници. Но както винаги става с подобни проекти, мръсотията и отпадъците се увеличаваха с напредването на работата. Във въздуха се носеха валма прах и разкъсани паяжини. За да избяга за малко от бъркотията, тя предложи на момичетата да излязат на пазар. Освен това в града не я заплашваше опасността да завие зад някой ъгъл й да налети на лорд Синклер.

Хинд Див беше жив! На всичкото отгоре беше в Лондон и живееше под един покрив с нея. Напълно различен човек, да, но рано или късно щеше да си спомни кога, къде и как се бяха срещнали. Като че ли последната им среща не беше достатъчно неприятна!

Вероника все още трепереше, като си спомняше за случилото се. На сутринта Бершъм я бе намерил заспала в леглото на негово благородие! Намерението й беше само да го стопли, докато престане да трепери, ала нощта беше много студена, в спалнята му беше тъмно, а и прегръдката му изглеждаше толкова естествена…

Вероника се обърна бързо и се загледа в близката витрина с надеждата, че никой не бе забелязал изчервяването й.

Бащата на Джейми беше жив!

Тази мисъл бе предизвикала силно нервно напрежение и през последните дни й беше трудно да се владее. Фактът, че лорд Синклер бе наредил никой, освен Бершъм да не влиза в спалнята му, не разреши дилемата. Рано или късно паметта му щеше да се проясни и той щеше да я повика. Може би трябваше веднага да напусне Лондон.

О, не, тя не беше страхливка, но смелостта й не беше достатъчна да се изправи отново пред очите му.

Сестрите Абът също бяха впечатлени от новия виконт. Невидимото, но внушаващо страх присъствие доведе до забележимо намаляване на караниците помежду им. За съжаление днес, освободени от сянката на лорд Синклер, те се върнаха много бързо към старите си навици.

— Вие какво мислите, мис? — Пеони бе решила да нарича мащехата си мис, докато сестрите й избягваха да говорят с нея, защото не знаеха какво обръщение да изберат. Детето се завъртя около собствената си ос, много доволно от розовата рокличка с висока талия, подчертана от син копринен колан.

— Отива ти — усмихна се Вероника. — Но преди да я облечеш, трябва да си измиеш врата и ушите.

— Ами да, от ушите ти растат моркови, а по къдриците ти танцуват въшки — изсмя се Цинара.

— Не е вярно! — долната устна на Пеони затрепери. — Поне нямам пъпки като твоите! Все едно че имаш цицини по цялото лице!

— Муцуна!

— Стафидено лице!

— Момичета! — извика остро Вероника и вдигна ръка към челото си, защото главата й изведнъж забуча.

Макар да се бе заклела, че няма да се намесва в живота на сестрите, все едно какво казваха или правеха, двата часа покупки с тях бяха достатъчни, за да си пожелае да си беше останала вкъщи да тупа килимите.

— Време е да си вървим!

Мадам Соти, в чийто магазин се намираха, избра най-неподходящия момент да се включи в картината на семейния им живот.

— Има още нещо! Запазих най-доброто за края! — тя плесна с ръце и две шивачки изнесоха от скритата зад завеса работилница бална рокля. — Погледнете, моля! Най-новото ми творение!

Роклята беше от индийски муселин, толкова фин, че приличаше на коприна. Шивачките я вдигнаха високо, за да покажат кройката. Дълбоко деколтираният корсаж и късите ръкави бяха обточени със златна дантела. Роклята беше с висока талия. Полата, избродирана с мънички златни клончета, завършваше с класически златен ширит и блестяща бяла лента. Широкият шлейф, закрепен за раменете, придаваше на роклята празничен вид.

— Ох, точно това исках! — извика веднага Лоръл и протегна ръце към роклята.

— Според мен е доста… тясна за мадмоазел Абът — спря я модистката с лека усмивка.

— Иска да каже, че си дебела за нея — подхвърли Цинара.

— Плашило! — изсъска Лоръл.

Хиацинта изхъмка нетърпеливо.

— Мадам Соти иска да каже, че роклята е за зряла жена.

— Роклята е за омъжена жена — модистката погледна многозначително Вероника. — Много е красива, нали?

Лоръл неохотно пусна роклята.

Тъмните очи на модистката отново се насочиха към новата виконтеса. Естествено тя беше чула за неравния брак между търговската дъщеря от колониите и стария виконт Шрюсбъри; досега обаче нито една от изисканите й клиентки не беше виждала младата виконтеса. Какво щастие, че дамата бе избрала тъкмо нейния магазин за първите си покупки! Това означаваше не само добра сума в джоба й — все пак днес беше облякла шест млади дами, — но и допълнителна клиентела, когато се разчуеше, че е обслужвала тайнствената непозната. Всички лондонски клюкарки щяха да се втурнат към магазина й, за да научат интересни подробности. Първо обаче трябваше да направи добро впечатление на новата си клиентка, за да я накара да дойде и втори път.

Макар че беше облечена в старомоден кафяв серж, а прическата й просто не можеше да се опише, новата виконтеса се държеше като дама и се движеше с благородна грация. Тя притежаваше качества, но не ги подчертаваше. Модистката приближи роклята до Вероника.

— Нали е красива? Толкова елегантна! Подходяща само за съвършена фигура! Защо не я облечете, лейди Абът?

— Аз? — промърмори учудено Вероника. — О, не, не ми трябва вечерна рокля!

Модистката вдигна изненадано вежди.

— Не ви трябва? Но сезонът чука на вратата! Само след четиринайсет дни ще ви трябват поне половин дузина официални рокли.

— Аз няма да… нямам намерение да излизам — обясни с пламнало лице младата жена. За малко да се издаде и да каже, че за началото на сезона вече няма да е в Лондон. Не искаше да застраши слабия си авторитет пред сестрите, като им даде да разберат, че скоро ще си отиде. — Все пак аз съм… непозната за лондонското общество.

— О, напротив! Ново лице в града! Млада вдовица с червена коса, която на всичкото отгоре разполага със средства! Мадам ще бъде много желана, повярвайте ми!

— Хайде, мис, пробвайте я! — окуражи я Пеони.

— Ами да, скъпа мащехо, защо не! — подкрепи сестричката си Лоръл.

Много й се искаше да се подиграе на натрапницата. Неподходящата бална рокля много бързо щеше да я разобличи.

— О, аз… — Вероника погледна безпомощно модистката. — Да я облека ли?

Мадам Соти и помощничките й закимаха усърдно.

Не беше нужно повече. Не помнеше откога не си е купувала нова рокля. Да не говорим, че никога не беше пробвала бална рокля от лондонска модистка!

Мадам Соти я отведе в специалната пробна и й помогна да се съблече по риза и чорапи. След като попипа грубата материя на бельото, тя изрече съжалително:

— Така не става. Започваме отначало.

Вероника остана съвсем гола, докато шивачките тичаха за бельо. Копринени чорапи, съвсем леко оцветени, стегнати с розови ластици с розички. Къса копринена ризка, толкова прозрачна, че разкриваше фигурата й и едва покриваше най-необходимото.

Мадам Соти се въртеше около нея, докато Вероника стоеше сковано върху малкия подиум, хванала с едната ръка лакътя си, другата под брадичката.

— Ще ни трябва съвсем лек корсет. Не са нужни подплънки за бюста… — когато шивачката излезе, мадам Соти помилва корема на клиентката си. — Поздравявам ви, мадам. Толкова скоро след раждането на бебето сте отново във форма.

Вероника се изчерви като рак.

— Но аз… аз…

Мадам Соти сложи ръка на рамото й.

— О, извинете нахалството ми. Сигурно съм сбъркала. Но поне съм достатъчно стара и мъдра да признавам заблудите си.

Младата жена я погледна втренчено, търсейки признаци за двуличие, но видя само искреност.

— Въпросът е много… деликатен и сложен, мадам Соти.

— В Лондон целият живот е деликатен и сложен, мадам. Ние, модистките, чуваме много неща, но си мълчим, за да запазим клиентелата си.

Вероника прехапа устни. Не й оставаше нищо друго, освен да разчита на думата на модистката.

Докато стягаха корсета й, тя проклинаше суетността си. Как не се сети, че тялото можеше да издаде тайната й? Ако не бе пожелала да изпробва роклята, никой нямаше да разбере за бебето. А сега тайната й беше известна на жена, която нямаше причини да уважава частния й живот. Помисли си дали да не купи мълчанието на модистката с пари, но веднага отхвърли тази идея. След като й бе дала дума да мълчи, мадам Соти можеше да се обиди от предложените пари. Ако не умееше да мълчи, и хиляда фунта нямаше да променят характера й.

Когато й облякоха роклята и я закопчаха, вече не я беше грижа как изглежда.

— Не е лоша — рече сухо тя, без да хвърли поглед в голямото огледало. — Но не е за мен.

— Според мен мадам трябва да даде урок на доведените си дъщери.

— Естествено — Вероника съвсем бе забравила причината, поради която бе решила да облече балната роба.

Скочи от подиума и се запъти към салона.

— Почакайте! — нареди модистката и викна на помощничката си да донесе няколко чифта обувки от позлатена кожа.

Други две момичета донесоха игли за коса и маша. Преди Вероника да е успяла да протестира, момичетата разпуснаха косата й, сресаха я и я събраха в задната част на главата. Незнайно откъде се появиха чифт дълги златни ръкавици, които украсиха голите й ръце. Никога през живота си не беше слагала руж, но си замълча, когато мадам Соти подсили свежия цвят на бузите и устните й. Модистката обслужваше дамите от висшето общество, но в своя салон беше самовластна господарка.

Докато обработваше новата си клиентка, мадам Соти усилено размишляваше как да я опише пред някои от предпочитаните си клиентки, които щяха да я посетят през следващите дни. „Виконтесата сякаш е създадена специално за моите тоалети. Дребна и крехка, но с красиви рамене и бюст, за какъвто си мечтае всяко младо момиче. Под моите ръце тя ще разцъфти, ще видите! Толкова млада и вече вдовица! Според мен този тъжен епизод ще трае съвсем кратко. Кой би могъл да устои на тези червени къдрици?“

Най-сетне тя отстъпи доволно назад.

— Готово! Вече можете да излезете.

Вероника влезе с бавни стъпки в салона, наслаждавайки се на появата си. Знаеше, че всички погледи са устремени към нея.

— Гръм и мълния! — един господин, седнал в ъгъла, скочи смаяно.

Няколко дами, които разглеждаха новите рокли, се обърнаха към нея и я зяпнаха с отворена уста.

— О, колко си красива! — извика Алисън, сякаш никога не беше виждала мащехата си.

— Перфектно, мадам — рече модистката зад нея.

Изчервена от смущение, Вероника се обърна и хвърли бърз поглед в огледалото. Пристъпи по-близо и се загледа в призрачното видение — невъзможно беше да е — тя! И все пак: лицето беше нейното, косите, променени до неузнаваемост под сръчните ръце на майсторката, също бяха нейните. За първи път в живота си изглеждаше така, както никога не беше вярвала, че е възможно. Беше красива!

Пеони отиде при нея. Очите й блестяха, сякаш беше видяла фея.

— О, мис, вие сте най-красивата дама в Лондон!

— Е, не бих отишла толкова далеч.

Лоръл беше очаквала, че скъпата рокля ще разобличи лицемерката в средата на истинските аристократки; вместо това официалният тоалет предизвика необяснима промяна и направи Вероника Абът смайващо красива. Дали беше цветът или красиво изрязаният корсаж, който подчертаваше съвършената линия на бюста? Или прическата, от която великолепните червени коси изпъкваха? Тя не можа да прецени и това я ядоса още повече.

— Смятам, че за търговка резултатът е доста… добър.

— Тя прилича на принцеса от приказките! — извика въодушевено Пеони.

Цинара и Алисън кимнаха утвърдително. Само Хиацинта изпухтя и отмести поглед, ядосана като Лоръл.

— Ще наредя да опаковат роклята — каза модистката.

— Да, ще я взема — чу се да казва Вероника, макар че само до преди секунда искаше да откаже.

— Нали няма да имаш случай да я облечеш? — отбеляза остро Лоръл.

— Кой знае? Но дори да не я облека, ще ми е много приятно да знам, че в гардероба ми виси нещо толкова красиво — засмя се Вероника. — Е, какво си избрахте?

— Смяташ ли, че останаха няколко пенита и за нас? — Хиацинта извиси глас и всички в салона се обърнаха. — Трябваше ли да изразходваш нашите пари за себе си?

При тази обида дори твърдата като скала мадам Соти изохка уплашено.

— Търговка! — пошепна Лоръл, наведена към ухото на мащехата си.

Вероника се обърна рязко и я хвана за лакътя.

— За мен можеш да говориш, каквото си искаш. Но ако още веднъж обидиш произхода ми, ще получиш силна плесница — пронизителният тон я стресна, но вече започваше да й писва от тези хлапачки. След това застана заплашително пред Хиацинта, без да се притесни ни най-малко от високия й ръст. — А ти ще се извиниш!

Хиацинта се наду, ноздрите й затрепериха.

— Никога няма да ти се извиня.

— Тогава ще се прибереш в стаята си и няма да излизаш, докато чувството за приличие не те накара да се засрамиш.

Бузите на младата дама пламнаха, но тя не каза нито дума. Другите момичета мълчаха като риби. Вероника стисна ръце в юмруци и се запъти към пробната.

Модистката лично свали роклята. Това момиче заслужаваше уважение!

— Виконтесата прилича на агънце, но има сърце на лъвица. Браво, мадам!

След минути цветенцата на Шрюсбъри и мащехата им излязоха под дъжда на „Бонд Стрийт“ и зачакаха да натоварят пакетите в каретата.

Вероника беше с новото си пътническо палто от зелен сарсенет. Мадам Соти бе настояла, защото не искаше новата й клиентка да напусне магазина в простата кафява рокля. Цветът на палтото, доста дързък за червенокоса, както не пропусна да отбележи Лоръл, веднага подобри настроението на Вероника въпреки ужасното време.

Когато се качи в каретата, чу далечни викове и ръкопляскания.

— Какво става? — попита любопитно тя, обърната към пощальона.

Смаян, че високопоставената дама го бе заговорила, младият мъж побърза да отговори:

— Персийският посланик пристига в Лондон, милейди. Много граждани излязоха да го посрещнат.

Едва свършил, избухнаха ликуващи викове и всички се загледаха към края на улицата. Макар да бе прочела в „Таймс“ за пристигането на персийския посланик, Вероника не бе помислила досега за събитието. Обзе я носталгия. Колко жалко, че не можеше да го посети!

— Май навалицата ще се понесе точно по тази улица, мадам. Трябва да я изпреварим — посъветва младият мъж.

— Искам да видя персиеца! — заекна Пеони. — Моля, може ли да изчакаме шествието?

— Е, добре — кимна Вероника, макар че не й беше особено приятно да стои под дъжда, след като едва наскоро бе прекарала белодробно възпаление. — Аз ще ви чакам в колата в края на улицата.

Тя се качи в каретата и даде знак на кочияша да потегли. Когато той плесна с камшика, петте момичета хукнаха към ликуващото множество.

Кочияшът се отклони от „Оксфорд стрийт“ и зави по тихата „Менсфийлд стрийт“. Вероника зачака търпеливо процесията да отмине. Шумът постепенно се усилваше и накрая любопитството я накара да свали прозорчето и да погледне навън.

По „Оксфорд стрийт“ мина голяма пътническа карета. Богато украсените врата и колелата бяха замърсени от дългото пътуване. На половината височина на улицата каретата спря пред красива къща, вероятно творение на известния архитект Адам. Очаквайки пристигането на посланика, по стълбището, обградено с бели колони, се наредиха слуги с чадъри, за да приемат високопоставените гости.

Когато вратичката на каретата се отвори, Вероника видя представителен мъж с младежки вид и персийски черти — много висок, с брокатен тюрбан върху дългата къдрава черна коса, с разкошна черна брада. Красиво избродираните одежди приличаха на паунова опашка. Никога не беше виждала такъв мъж в Бушир, защото жените нямаха достъп до персийския двор. Познаваше палатите на шаха само от разказите на баща си. Посланикът се вписваше съвсем естествено в тях — като фигура от „Хиляда и една нощ“.

След каретата вървяха стотици, хиляди хора. Те поздравяваха посланика като герой от войната или член на кралското семейство. Развяваха знаменца, кърпички и шалове, вързани на пръчки и бастуни, и викаха въодушевено.

Вероника огледа изпитателно придружителите на посланика, търсейки познато лице от Бушир, но не откри нито едно. Двама бяха много млади. Другите носеха униформата на кралската гвардия. В свитата не се виждаха униформени чужденци. Освен Мирза всички се радваха на посрещането. Той остана няколко минути неподвижен с лице към множеството, после се запъти към къщата.

В този миг Вероника забеляза едър слаб мъж с черна коса и орлов поглед, който зорко оглеждаше ликуващата тълпа. Когато погледът му се плъзна към нея, сърцето й направи огромен скок и тя побърза да спусне завеската.

Значи лорд Синклер беше жив и здрав и беше сред посрещачите на персийския посланик. Не се беше излъгала: той беше Хинд Див.

Тя пое шумно въздух и разбра, че трябваше да направи първата крачка. Играта на нерви, която играеше лорд Синклер, я беше изтормозила дотолкова, че се страхуваше от тъмното и се стряскаше при всеки шум. Дори нейното безстрашие си имаше граници. Е, добре, щеше да влезе в леговището на лъва. Ако я погълнеше и изплюеше, значи така бе определила съдбата.

— Кога? — пошепна с болка тя.

Вратата на каретата се отвори с трясък и петте момичета Абът се настаниха на седалките, бъбрейки оживено за вълнуващите неща, които бяха видели.

Точно в три и четвърт на следващия ден лорд Синклер седеше в дома си с четирима приятели офицери. Макар че не желаеше компания, той се чувстваше задължен да ги покани. Известно време пиха виното му и опитваха сладкишите, сякаш това беше обикновено домашно посещение на приятели. Но той знаеше по-добре. Другарите му със сигурност бяха дошли с точно определено намерение, което го интересуваше. Какво се криеше зад примирието между петима мъже, които не бяха забравили последната си среща.

Предупреден от писмото на Уинслоу, предишния ден Девлин посрещна конвоя на Мирза преди влизането в столицата и се присъедини към свитата, сякаш изобщо не беше отсъствал. Върна се у дома си едва след като посланикът се оттегли за почивка.

— Очевидно си се възстановил от пристъпа на треска — Уинслоу хвърли бърз поглед към дясната ръка на Синклер: куката липсваше, ръкавът беше закопчан с безопасни игли.

— Нали знаеш, че изглеждам ужасно и в най-добрите си дни — отговори кратко Девлин. — Но не сте дошли да говорим за здравето ми, нали?

— Дошли сме да ти напомним за дълга ти — обясни сухо Хоу.

— И какъв е той? — попита тихо Девлин.

— Погрижи се перушината на посланика да не настръхва много силно. Желая ти успех! Той е с тънка кожа като новородено.

— Нали видя как се държеше вчера — Фрамптън си наля още порто. — Даде заповед да вдигнат прозорчетата на каретата, докато тълпата го поздравяваше. Проклета чувствителност!

— Колкото и да ми е неприятно да го призная, Хоу има право — кимна Хъмфил. — Посланикът се обижда от всяка дреболия.

— И навсякъде подушва обиди — допълни Уинслоу. — Вчера заяви, че при такова посрещане можел да вкара в града тонове контрабандна стока. Постоянно ни натяква, че нямало официално посрещане.

Девлин кимна.

— Този факт учуди и мен.

— Нима е очаквал, че самият крал ще излезе да го посрещне! — извика възмутено Фрамптън.

— Така подобава на ранга му. Неговото семейство е много по-древно от рода на сегашния ни крал — обясни спокойно Девлин.

— Всъщност защо нямаше официално посрещане?

— Кой може да знае какво е накарало двора да възприеме тази линия на поведение? — промърмори Хоу. — Въпреки това един чужденец не бива да си въобразява, че може да ни диктува как да се държим.

— Вече сме в Лондон. Не можеш ли да измислиш нещо, за да отклониш вниманието му? — попита равнодушно Девлин. — Има достатъчно развлечения: заведения, игрални салони и толкова много хубави жени, че мъж с вкуса и енергията на Мирза скоро ще забрави останалото.

— Точно там е трудността — обясни Хъмфил. — Посланикът се е заклел пред своя суверен, че няма да престъпи прага на резиденцията си, преди да е връчил акредитивните си писма на негово величество.

— Нали познаваме темперамента на ориенталците — Хоу ядосано извъртя очи. — Стратегията им е коварна и много добре премислена. Като сам си налага домашен арест, той се надява да засрами двора и да се стигне до бързи действия.

— Предполагам, че причината за забавянето е в здравословното състояние на краля? — попита открито Девлин.

— Нямам представа, а и не ме е грижа — Хоу се премести напред и посочи Девлин с пръст. — От днес нататък ти отговаряш за настроението му. Нашата работа е свършена. Личната кралска гвардия си има по-важна работа, отколкото да се занимава с един надут ориенталски паун.

— Например да извежда кученцето на кралицата? — Девлин се усмихна за първи път този следобед. — Във вестника пише, че кученцето на принцеса Амелия родило малки. Това е отговорна задача за войник като теб!

— Спокойно, спокойно! — извика Уинслоу, когато Хоу изруга полугласно. — Някой трябва да оправи настроението на Мирза. Да измисли забавления. А ти си… ти си… — той кихна шумно и скри лице в кърпичката си.

— Наздраве! — извика Девлин и отново се усмихна.

Уинслоу стана и най-сетне забеляза липсата на завеси и килими, както и натрапчивата миризма на камфор и политура.

— Какво правиш, Синклер? Декември е. Кой нормален човек чисти през декември?

— Пролетно почистване — въздъхна лордът. — Идеята е на виконтесата.

Хоу наостри уши. Най-сетне разговорът стана интересен.

— Тя ли е причината, че ни изостави насред път?

— Не мога да кажа, тъй като още не съм я виждал.

— Какво каза? — извикаха в един глас четиримата офицери.

— Дори не сте се поздравили? — допълни задъхано Уинслоу.

— Тя се въздържа от срещи с мен, аз също — Девлин си пожела да не беше заговорил по темата. — Има си пет дъщери, които изискват цялото й внимание.

— Пет? — извика развеселено Хоу. — Велики боже! Сигурно е презряла или изсушена като слива. И двете не са по вкуса ми!

— Въпреки това някоя искра може да пламне… — промърмори Фрамптън.

— Или отчаяние — допълни Хъмфил. — Вдовиците обикновено са открити.

— Като всички стари моми — отбеляза подигравателно Хоу. — Толкова са благодарни за вниманието на мъжа, че са готови на всичко. На всичко! — подчерта той с коварно намигване.

Докато другите се смееха на грубата шега, Девлин се обърна към вратата, която току-що се бе отворила. Влезе млада жена в скромна памучна рокля с утринно боне на главата.

— Помещението още не е готово за посетители!

Втренченият му поглед не успя да я прогони и това го обърка.

— Простете, лорд Синклер, но след като имате гости, реших, че не би било зле да ме запознаете с приятелите си.

— И защо трябва да го направя?

Младата жена затвори вратата зад гърба си.

— Защото съм нова в Лондон и дългът ви изисква да ме въведете в обществото.

— Остави я, Синклер! — Хоу стана и се ухили широко. — Гостоприемството ти е доста скучно. Аз предпочитам женска компания.

Девлин стисна устни и огледа изпитателно младата жена, посмяла да оспори авторитета му.

— Аз не каня гувернантки.

В първия момент тя го погледна смаяно, после изражението й се проясни.

— Разбира се, че не ме познавате, след като не ни представиха — усмихна се, изпъна рамене и му подаде ръка. — Аз съм Вероника Абът.

— Виконтеса Абът? — изненадата беше толкова голяма, че Девлин едва произнесе думите и остави ръката й да виси във въздуха. Тази „вдовица“ с пет дъщери не беше повече от двадесетгодишна!

— Същата, лорд Синклер! — смаяните лица на другарите му извикаха усмивка на лицето й. — Ще позволите ли да седна при вас?

— Разбира се! — Хоу и Фрамптън скочиха и й предложиха местата си.

Девлин също реагира бързо. Отиде до вратата на салона и сложи ръка върха бравата.

— Е, господа, тъй като тъкмо щяхте да тръгвате, ще бъда кратък. Лейди Абът, представям ви полковник Хъмфил и лейтенантите Уинслоу, Хоу и Фрамптън. Господа, виконтеса Шрюсбъри!

Офицерите се поклониха дълбоко, Вероника направи лек реверанс. Девлин не беше сигурен кой беше по-ядосан и разочарован — тя или приятелите му. Във всеки случай лицата им внезапно се изчервиха.

Сякаш не забелязваше нищо, той отвори широко вратата и се сбогува:

— Желая ви добър ден, господа! За вечеря ще дойда на „Менсфийлд стрийт“. Бершъм ще ви изпрати.

Знаейки, че нямат друг избор, мъжете се изнизаха със съжаление през вратата — с изключение на Хоу. Той застана пред виконтесата и посегна към ръката й.

— Радвам се, че се запознах с вас, лейди Абът. А още повече се радвам на следващата ни среща.

Когато лейтенантът с величествен жест вдигна ръката й към устните си, Вероника се изчерви и побърза да я издърпа. Девлин изпита задоволство. Значи все пак не беше безнадеждно глупава гъска! Хоу беше истински негодник в отношенията си с жените.

Без да бърза, лордът затвори вратата на салона. Значи за тази личност му бе разказал Бершъм — през първата му нощ под този покрив тя се бе смилила над страдащия. Божичко, колко млада беше, почти момиче! Разочарование, гняв и объркване се бореха в сърцето му. Споменът за нощта беше толкова объркан… Млада жена… в неговото легло… О, небеса! Сигурно е бил трескав!

Не можеше да прецени какви мисли минаваха през главата й. Ала познаваше достатъчно жените, за да предположи, че нарочно бе избрала този момент да му се натрапи — защото след пристигането й бяха минали няколко дни и беше имала предостатъчно случаи да го стори. Тази жена искаше нещо. Но какво? Имаше само един начин да го открие.

Той се обърна към нея с ледено изражение.

— Е, мадам, как всъщност ви хрумна да смущавате частния ми живот?

11

Вероника се питаше дали не беше направила грешка. През последните дни беше вярвала, че тя, а не той, избягва срещата; но когато миналата вечер лорд Синклер се върна вкъщи едва след като тя бе заспала, а на сутринта излезе, преди да е станала, положението се изясни. Той също избягваше да се срещне с нея.

Това прозрение — съчетано с щедра порция шери от масичката за напитки в трапезарията, й вдъхна смелост да се натрапи на господата в салона, за да не го изпусне отново. Но сега, докато стоеше и го гледаше, не й хрумваше нито една разумна причина за обяснение на поведението й. Той я гледаше като че беше някакво вредно насекомо!

— Питам още веднъж: какво означава това нахлуване?

Вероника по навик направи реверанс.

— Исках да се срещна с вас по две причини.

— Никой, с когото искам да се запозная, не би се натрапил така невъзпитано — той изглеждаше студен и пренебрежителен като портретите на предците си по стените на Крийзъс хол.

Вероника бързо отмести поглед. Плахостта се бореше с естественото й отвращение от хората, които използваха високото си положение, за да унижават достойнството на другите. Вярно, по външен вид можеше да я сбърка с гувернантка; но тя нямаше да му позволи да се отнася с нея като с прислужница. Междувременно беше осъзнала какво изисква новото й положение.

— Дори да не сте склонен да признаете роднинството ни, имайте предвид, че аз съм виконтеса Шрюсбъри и имам право да влизам по всяко време в стаите на дома си — за да потисне нервността, която я караше да трепери, тя се отпусна на дивана. — Ако ще воюваме, поне да бъдем учтиви. Освен ако не предпочитате прислугата да коментира словесните ни сблъсъци.

Зад гъстите черни мигли пламна чувство, което й напомни за дива котка от джунглата, забелязала плячка. Той посегна зад себе си и завъртя ключа. Щракането на ключалката отекна като гръм в ушите й. Двубоят започна.

— Е, мадам — изрече той с измамна отзивчивост. — Коя сте вие всъщност?

Вероника си позволи да го погледне втренчено, без да отговори. Защо се правеше, че не я познава? Беше се подготвила да посрещне гневното му учудване и да го обезвреди с обвинения; но с гъвкавостта си на хищник той бе заел позицията на нападател и я бе накарал да се отбранява. Типично за Хинд Див!

Сърцето й биеше нервно, погледът й шареше неспокойно по стаята, но решението й се затвърди. Без съмнение той имаше причина да отложи сблъсъка. Това беше игра, която тя също владееше.

— Преди да се занимаем с други въпроси, ще позволите ли първо да се осведомя за здравето ви?

Девлин рязко се обърна към камината.

— Това не ви засяга!

Изненадана от отстъплението му, тя продължи по темата.

— Може би не, макар да имам чувството, че съм участвала в оздравяването ви. Можете да сигнализирате поне облекчение, че пристъпът не се повтори.

— За какво говорите?

Лицето й пламна от гняв.

— Вероятно не сте обърнали внимание на скромните ми способности, лорд Синклер, но те облекчиха страданията ви, когато се срещнахме за първи път. Но в крайна сметка вие самият сте нещо като алхимик, който има обичай да смесва виното с всякакви други напитки.

Лицето му помрачня още повече.

— Нямам ни най-малко понятие за какво говорите.

Вероника примигва. Дали това не беше някакъв нов трик, за да я примами в капан? Или искаше да я засрами, като я накара да си признае, че е била прелъстена от него? Каква злоба…

Тя скри треперещите си ръце в гънките на полата, твърдо решена да не изпада в позицията на пожертваната пешка. Знаеше, че той е майстор на шаха, но нямаше да се предаде.

— Много добре. Да говорим за събития, които не са станали толкова отдавна. Помните ли как влязох в спалнята ви? Как крясъците ви събудиха цялата къща? Спомняте ли си как си поговорихме и аз…? — учудването в погледа му се увеличаваше с всяка дума и тя започна да се пита каква всъщност беше целта му. — Помните ли?

Той се извърна настрана и се наведе към кутията с пури на масичката. Подчертано бавно отряза връхчето на една пура, след което вдиша глава и я прикова с блестящия си поглед.

— Мадам, ако не съм изгубил малкото разум, който има място в черепа ми, съм готов да се закълна, че никога не съм ви виждал.

Вероника претърси изражението му за подигравка, но не откри и най-малкия намек, че я лъжеше. Липсваше характерният блясък в очите на лъжеца, самодоволният поглед на измамника.

— Искате да повярвам, че не си спомняте нищо? Нищичко?

Той погледна в противната посока.

— Вследствие на раняванията си имам някои… дупки в паметта — срещна отново погледа й и тя разбра истината. Той нямаше представа какво е било в миналото му.

Стъписана от разкритието, тя сведе глава и изпита чувството, че губи почва под краката си. Можеше ли да му вярва? Хинд Див беше майстор на коварните игри и опитен измамник. Но ако беше вярно, че е загубил паметта си и няма спомен за нея, значи нямаше от какво да се опасява.

А може би се лъжеше и той изобщо не беше Хинд Див!

Тя затвори очи и се опита да си припомни чертите му. Ако нарисува черни ивици по хлътналите му бузи и подчертае коравата брадичка с гъста черна брада, дали ще се получи нещо?

— Къде сме се срещнали за пръв път?

— Къде ли? — в погледа й светна бдителност.

Той се приближи до нея. Очите му… беше готова да се закълне, че вече ги е виждала.

— Казахте, че се познаваме — мускулите на брадичката се напрегнаха и изпъкнаха. — Къде сме се срещнали?

Обзе я паника и гърлото й пресъхна. „Спокойно, момиче.“ Почти повярва, че бе чула гласа на баща си. Той често я предупреждаваше да размисли внимателно, да не допуска грешки от прибързване. Не беше късно за отстъпление. Тайните й бяха запазени. Неговата слабост беше нейно предимство.

Тя се настани по-удобно на дивана.

— Преди да отговоря, бих искала да ви задам един въпрос — той само я гледаше. — Често ли ви измъчват тези… дупки в паметта?

Девлин реагира на въпроса физически. Никой не се беше осмелявал да го попита така директно.

— Засегнах ви — тя изрече думите спокойно, с овладян тон. — Простете ми! Не знаех, че сте толкова чувствителен.

— Чувствителен?

Девлин не откъсваше поглед от нея. Искаше му се да беше внимавал повече, когато адвокатът му разказа надълго и нашироко историята на новата виконтеса; но тъкмо тогава се бореше отчаяно с изчезналите си спомени и битката завърши с безумна болка, така че едва успя да се добере до Мейфеър. Значи тя е влязла през нощта в стаята му! Наистина ли се бе пъхнала в леглото му? Не изглеждаше лекомислена. Точно обратното. Очевидно при най-малкото смущение се криеше в черупката си. Тук имаше неясни неща и той изведнъж пожела да ги открие.

Вече не бързаше да се отърве от нея. Седна спокойно насреща й с незапалената пура между пръстите на лявата ръка.

— На колко сте години?

— На двадесет и една.

— Двадесет и една!

Той я огледа внимателно. Ако се съдеше по малкото, което можеше да се различи под кафявата, лошо ушита рокля, фигурата й беше младежки стегната. Лицето не правеше особено впечатление, но сигурно щеше да е много приятно, ако не показваше така открито вълнението й. Колко ранима беше! Долната устна беше като зряла ягода между перлените зъби. Какво бе накарало това трогателно птиче да се омъжи за човек, три пъти по-стар от него?

Отговорът дойде бързо. Парите, естествено. Мистър Симънс беше изяснил обстоятелствата около втория брак на лорд Абът. Тя бе взела умиращия заради парите му. По правило такива жени бяха авантюристки, изтънчени изкусителки със скандална слава, които използваха суетността на застаряващите мъже. Тази млада дама обаче беше изключение от правилото. Веселите лунички по нослето й придаваха очарование, интелигентността в красивите очи беше още едно качество в нейна полза. Но като цяло й липсваше шлифовката или красотата, която възбуждаше низките инстинкти на мъжа. Къде точно се криеше очарованието й?

Девлин се отпусна в креслото си и за миг затвори очи.

— Разкажете ми повече за онази паметна вечер.

Без да подозира какви подозрения беше събудила в главата му, Вероника разказа какво се беше случило, както го бе преживяла. Пропусна само два важни факта, за да не раздразни любопитството му: че според нея той е убитият Хинд Див и че двамата бяха разговаряли на персийски.

— Това ли е всичко?

— Какво още искате да знаете?

Той видя изчервяването й. Значи не искаше да споменава, че беше влязла в леглото му. Споменът беше толкова замъглен, че той не посмя да спомене тази интересна подробност. Тя изглеждаше толкова невинна, че сигурно щеше да падне в несвяст. О, не, момичето насреща му явно се радваше на добро здраве.

След продължително мълчание, докато от една цепеница със съскане изтичаше смола, той заговори бавно.

— Страдам от главоболие. Понякога не съм… господар на себе си — не можа да продължи. Трудно му беше да намери подходящите думи.

— Дупки в паметта и пристъпи — това ли е всичко? Има ли и други симптоми?

Девлин се усмихна на себе си. Тя схващаше бързо и веднага се опираше на току-що чутата информация, за да го накара да й разкрие повече — без съмнение се надяваше да използва тези нови знания за собствените си цели. Имаше право да не й вярва, макар че изпитваше силно желание да й се довери. Ето върху какво почиваше коварството й — върху привидната готовност за помощ, зад която се криеше фалш на змия.

Той стана, направи три крачки към нея и размаха пред лицето й дясната си ръка. Ръкавът, закопчан с безопасни игли, почти докосна лицето й.

— Сигурно не ви е убягнало, че съм сакат.

Вероника се поколеба. Той стърчеше пред нея като бог на отмъщението. Златните очи бяха единственото живо нещо в призрачно бледото лице.

— Знаете отговора ми. Лично превързах раните ви.

Отговорът й предизвика гняв. След като напразно се опита да отвори безопасните игли, той свали жакета и разголи отрязаната си ръка. Наведе се, докато погледът му застана на едно равнище с нейния, и посочи разголената ръка.

— Уплашихте ли се? Изпитахте ли отвращение? Погледнете и това! — докосна белега, който прорязваше челото му. — Не ме лъжете! Ще го прочета в очите ви.

Вероника погледна първо осакатената ръка, после белега, накрая прикова тъжен поглед в очите му.

— Гледката ми причинява известна неловкост, но тя не може да се сравни с онова, на което вие сте подложен всеки ден.

Девлин не можеше да се отърве от неприятното чувство, че се държи непочтено. Тя бе отговорила искрено. Не й вярваше, защото беше загубил паметта си. Чудно му беше само как това крехко птиче не допускаше никой и нищо да го извади от спокойствие.

Без да подозира какво ставаше в ума му, тя протегна ръка и докосна ставата му. Възпалената рана бързо зарастваше.

— Силни ли са болките?

Той се дръпна, сякаш тя бе забила нокти в раната.

— Спестете си съжалението!

Дали причината за тази реакция бе в повишената му чувствителност или е начало на поредния пристъп? Дали пак щеше да почне да бушува? С надежда, че е първото, Вероника отговори:

— Вие поискахте от мен негримираната истина. Ако не желаете да говорим за недъга ви, не биваше да го споменавате.

Девлин й обърна гръб. Облече бързо жакета си и скри ръката си, размишлявайки как можеше да използва в своя изгода онова, което бе научил за нея. Когато отново се обърна, имаше идея. Попипа белега на челото си и обясни:

— Някои лекари смятат, че ударът, който е разцепил черепа ми, ме е превърнал в луд… Какво ще кажете?

— Имате късмет, че сте жив и сте запазили разума си.

— Откъде можете да знаете дали разумът ми не е пострадал? Ами ако в миналото съм бил съвсем друг човек?

— Да, може би се лъжа — тя знаеше какъв е бил в миналото, но не можеше да му помогне да си върне спомените. — Трябва да призная, че лудостта би обяснила някои неща… особено липсата на любезност и такт… грубото държание, войнствеността!

Девлин изръмжа нещо неразбрано и се отпусна отново в креслото. Погледът му се скри под полуспуснатите мигли. Даже да беше най-фалшивото същество в цяла Англия, той не си спомняше откога не беше водил словесна престрелка с дама. Повечето избягваха погледа му, а когато забележеха сакатата му ръка… Толкова неловко им ставаше от външността му, че бързаха да се скрият някъде. Лейди Абът беше съвсем различна. Необикновената й реакция го възбуди. Нямаше да я пусне да си отиде.

— Ако ще си говорим още, бихте могли да ми направите една услуга: налейте ми чаша порто.

Вероника се надигна безмълвно и изпълни нареждането.

Докато тя се занимаваше с напитката, той я наблюдаваше изпитателно. Изведнъж в главата му се появи нова мисъл. „Аз я желая.“ За първи път от месеци — или години? — в слабините му пламна недвусмислено желание.

Изведнъж тя вече не беше безличната сива мишка отпреди малко. Погледът му се плъзна по тялото й, откри стройната талия, красивата закръгленост на бюста, когато се наведе, заоблените хълбоци, които се очертаха под роклята. Вече бе забелязал пълните устни и ужасно му се прииска да забие зъби в тях.

Двамата се познаваха, бяха се срещали два пъти. Тя бе казала това в началото на разговора им. Дали се бе обидила, че той не можеше да си спомни? Или той беше забравил, че някога я е познавал много добре? Тази представа не го напускаше. Някъде дълбоко в него светеше споменът за впечатляващите червени къдрици… и за неуважението, с което му говореше.

В мъглата на съзнанието му се оформи неясен спомен, но паметта отказа почти веднага. Вместо това главата му забуча глухо — първият предвестник на болката.

Тя се обърна, за да му подаде чашата, и той усети нещо ново.

— Какво е това?

— Най-обикновена рокля — отговори объркано тя.

— Говоря за парфюма ви — той се приведе и жадно подуши въздуха, но тя се отдръпна стреснато. — Какъв е?

— Ах, парфюмът ми ли? — тя попипа смутено бузата си, после и тясната златна обица. — Сама го създадох. Есенция от циприн.

— От цветовете на къната? — Девлин беше много изненадан. — Откога англичанките носят такива… — той вдъхна бавно необичайния аромат, който предизвикваше в паметта му разнообразни видения за прелъстяване, едно от друго по-възбуждащи. — Замайващ аромат!

В продължение на един дълъг миг Вероника видя в очите му желание. Желанието на Хинд Див.

— Миризмата ми напомня…

Тя спря да диша. Лицето му се разкриви от напрежение. Дали щеше да си спомни? Месеци наред не беше използвала любимия си парфюм, защото Джейми се сърдеше. Днес обаче, за да си вдъхне кураж, размаза малко от ароматната помада на китките и в свивката на шията си. Ако той си спомнеше…

— Не мога. Нищо не се появява — промълви безпомощно той, ала изражението му показа, че продължава да рови в паметта си.

— Може би през последните дни сте го усетили по коридорите — обясни тя с надежда да отклони вниманието му от далечния спомен.

— Не, това е… — той я погледна втренчено, сякаш се надяваше да получи отговора от нея. — Много отдавнашно…

— Не е чудно — отбеляза с привидна небрежност Вероника и побърза да даде още банални предложения: — Билките и ароматните масла се използват за много цели. Знаете ли, че камфорът пази дрехите в скрина от молци? Карамфиловото масло е толкова силно, че премахва лошата миризма в отходните места. Смятам да запаля тамян във всички почистени помещения, за да прогоня упоритата мириша на гнило…

— Не свързвам парфюма ви с билки!

Мрачният му поглед я спря. Не биваше да продължава да го дразни. Върна се до давана и отново седна.

Девлин замислено отпи глътка порто. Проклетата му памет! Защо не можеше да си спомни? Едно обаче беше ясно: парфюмът не подхождаше на скромната и плаха млада жена, която седеше до него. Екзотичният аромат беше невероятно изкусителен. Ниските му инстинкти никога не се лъжеха. Очевидно имаше насреща си достоен противник, макар и от женски пол. Все едно кой щеше да победи, защото единственото, което го интересуваше, беше да я вкара по-скоро в леглото си.

— Казахте, че имате две причини да се запознаете с мен.

— Точно така — Вероника се усмихна, защото отново се почувства на сигурна почва. — Първо, трябва да поговорим за петте дъщери на лорд Абът…

— Ох! Олеле! Изгаси го! Веднага!

След ужасените викове по стълбата изтрополиха шумни стъпки.

— О, Аллах! — Вероника скочи и се втурна към вратата.

Отвори вратата на салона тъкмо навреме, за да види как Лоръл се носи към изхода с нещо като горяща факла в ръка. Алисън тичаше след нея с отчаяно протегнати ръце.

— Тя е моя! Не е редно да вършиш такива неща!

Щом стигна до вратата, Лоръл се изсмя злобно.

— За съжаление няма друг изход. Ще трябва да я изхвърля — тя замахна и с учудваща сила хвърли горящия предмет на улицата.

Алисън изплака отчаяно и го проследи с мътен от сълзи поглед.

— Какво става тук? — попита строго Вероника, щом стигна до момичетата.

— Спасих всички ни — отговори гордо Лоръл и посочи навън.

Вероника протегна глава през отвора на вратата и разбра какъв беше полуизгорелият предмет на улицата.

— Шапката на Алисън — произнесе глухо тя и се обърна към виновницата.

— Трябваше да я изхвърля, защото можеше да запали цялата къща — Лоръл погледна триумфално към лорд Синклер, който бе излязъл в преддверието да види какво става. — Аз спасих всички!

— Как така шапката се подпали?

— Лоръл я хвърли върху свещта — изхълца Алисън. Очевидно загубата я бе накарала да забрави плахостта си. В сълзите, които пълнеха хубавите й очи, святкаха звезди. — Това беше най-хубавата шапка, която някога съм имала!

— Ако беше внимавала малко повече къде оставяш нещата си, това нямаше да се случи — изсъска Лоръл, без да откъсва поглед от джентълмена на вратата. — Не съм ли права, лорд Синклер?

— Аз внимавах. Ти я премести!

— Я не лъжи! Не съм я докоснала…

— Напротив, ти я хвърли върху свещта — намеси се Пеони, която бе приближила с тихи стъпки, и обясни: — Щом Алисън й обърна гръб, Лоръл веднага сложи шапката на главата си.

— Опита се да я върне на мястото й, преди Алисън да е забелязала, и я изпусна върху свещта — допълни Цинара, която слизаше с подскоци по стълбата.

— Не е така! Тя го направи нарочно! — извика Пеони.

— Глупава малка гъска! — Лоръл замахна и удари на Пеони оглушителна плесница. Ударът отекна в преддверието като изстрел.

Вероника сграбчи нахалницата за рамото, макар да й се щеше да запуши уши, защото Пеони пищеше като набучена на кол.

— Ако я докоснеш още веднъж, ще се разправяш с мен!

Естествено Лоръл не й остана длъжна. Избухна караница, в която пронизителните момичешки гласове се извисиха до непоносимо кресчендо.

— Вън! Веднага! Всички! — гласът на лорд Синклер отекна като гръмотевица.

Само след миг се възцари тишина.

— Е? — сестрите вече тичаха по стълбата като подгонен дивеч.

Когато момичетата изчезнаха в стаята си, Девлин се обърна към Вероника, изпълнен с леден гняв.

— А вие, мадам, ще дойдете с мен! — обърна се и влезе отново в салона.

Тя го последва, чувствайки се като глупачка. Как можа да допусне такава караница в негово присъствие!

— Много съжалявам, че трябваше да се запознаете с момичетата по този начин. Обикновено не са… — подигравателното вдигане на веждите му я накара да млъкне, преди да е изрекла тактичната, но колосална лъжа.

Девлин я изгледа пренебрежително.

— Ако тези маниери са пример за вашето влияние, значи не сте подходяща за техен настойник.

Макар че намекът не й хареса, тя не реагира. Засега трябваше да избягва тази тема.

— Имам намерение да се освободя от това задължение.

— Без съмнение и двете страни ще спечелят.

— Признавам, че не съм подходяща. Би било добре грижата за момичетата да бъде поета от човек с техния произход и положение в обществото — помълча малко и заключи: — Човек като вас!

Девлин я погледна втренчено.

— Предпочитам да ме вържат за опашката на някоя камила и да ме влачат петдесет мили през джунглата.

Усмивката й угасна бързо.

— Прав сте. Момичетата създават големи неприятности.

— След онова, което видях, започвам да мисля, че е трябвало да ги удавят още при раждането!

Вероника шумно пое въздух.

— Но е истина — той се изсмя презрително. — Всички заедно нямат достатъчно качества, за да се получи поне едно що-годе прилично женско същество. Благодаря на провидението, че не ми възложиха отговорността за тях!

Не това искаше да чуе! Трябваше да приложи друга тактика.

— Желанието на баща им беше поне една от големите сестри да се омъжи колкото може по-скоро. Бихте могли да ми помогнете. Има ли ергени между офицерите, които ви посетиха днес?

Девлин я зяпна, като че имаше насреща си създание на дявола. Защо търсеше съпрузи на момичетата? Сигурно беше замислила някоя нова хитрост! Умните жени бяха известни с това, че започваха с някакъв аргумент и веднага след това се обръщаха в съвсем друга посока.

— Ако ми позволите, ще бъда откровен. Нямам намерение да си помръдна пръста, за да им намеря съпрузи. Не мога да обременя нито един от приятелите си с тази орда дивачки!

Ядосана от подигравката му, тя отговори хапливо:

— Ще позволите ли и аз да бъда откровена? Като приехте наследството, вие обрекохте момичетата на бедност. Би могло да се каже, че честта ви задължава да се ожените за едно от сирачетата.

Устремил поглед към върховете на ботушите си, той изрече провлечено:

— О, мадам, по-скоро бих се оженил за вас.

— За мен?

Девлин неволно се възхити на искреното й учудване. Колко добре играеше наивката! Да се ожени за нея, как ли пък не!

— Това е само пример — обясни той. — Вярвам, че сте твърде заета с доведените си дъщери, за да си търсите нов обожател.

Вероника изпита желание да го удари.

— Точно така, ако възнамерявате да направите предложение на една вдовица!

Развеселен от възмутения й тон, той потисна усмивката си. Ето го най-после темпераментът, за който загатваха червените коси! Избликът й му хареса, а буйната черна коса събуди желание да зарови пръсти в нея.

— Вие сте виконтеса, а се обличате като гувернантка, видяла и по-добри времена. Какво е това смешно нещо?

Той посегна бързо и тя не можа да му попречи. Свали бонето от главата й, кокът падна и по раменете й се посипаха пламтящи къдрици. Тя видя как очите му се разшириха и в погледа му светна желание.

— Никога не бях срещала толкова… непохватен човек — изфуча тя като разярена тигрица.

Той хвърли бонето в краката й и скръсти ръце под гърдите.

— Повярвайте, аз съм най-обикновен човек.

— Въпреки това се надявате, че ще ви възразя — отговори с хапещо презрение тя.

Арогантността му беше чудовищна! А усмивката направо безсрамна.

— Имате пълното право да се освободите от непоносимото ми присъствие.

Вероника извърна поглед. Беше я поставил натясно. Онази нощ се бе случило същото и тогава постигнаха споразумение. Този път обаче не й хрумна как да прокара мост към съгласието.

Наведе се да вземе бонето си, но той я изпревари; вдигна го от пода и й го подаде с величествен жест. Тя посегна с два пръста, внимавайки да не го докосне.

Девлин естествено го забеляза и бързо дръпна бонето.

— О, моля ви… нима толкова бързо се отказахте от победата?

Вероника срещна развеселения му поглед със здраво стиснати зъби. Може би разказът му за загубената памет трябваше да я изкуши да прояви недискретност? Или истинската му същност от време на време избиваше на повърхността? „Чакам да видя кога ще ме учудиш“ — бе казал Хинд Див. Сега трябваше да бъде умна и да мисли бързо!

Вероника скръсти ръце под гърдите и заговори колкото можеше по-спокойно, макар че сърцето биеше лудо в гърдите й.

— Бихте ли се съгласили да въведете двете най-големи момичета в обществото, ако за един месец успея да ги науча да се държат прилично?

Усмивката му беше всичко друго, но не и приятна.

— Ако успеете да ги промените дори съвсем малко, мадам, бих могъл да си помисля — той застана толкова близо до нея, че тя бе принудена да вдигне глава. — Чуйте ме добре: не вярвам, че това чудо ще се случи! Докато не се научат да се държат прилично, нито вие, нито малките змийчета сте добре дошли в дома ми!

Вероника неволно вирна брадичка. Позата й издаде колко беше засегната.

— Дайте ми един месец! А дотогава ви желая приятно пътуване към ада!

Тя излезе с високо вдигната глава и усмивката на Девлин замръзна на устните му. Как бе допуснал последната дума да е нейна? Никога досега не беше позволявал това на жена!

— Тя ми говореше, като че сме равни — промърмори замислено той.

Макар да не му харесваше, че е виконт, не можеше да позволи такава очевидна липса на респект. Наистина ли малката си въобразяваше, че му е равна? Всъщност тя беше овдовялата виконтеса, а това я поставяше дори по-високо от него. Може би точно затова беше очаквала той да си спомни първата им среща.

Защо не можеше да си спомни?

Дори след като изслуша обясненията й за събитията отпреди няколко дни, той нямаше ни най-малка представа какво трябва да си спомни. Ала погледът на кадифенокафявите очи издаваше, че тя знаеше нещо, което той не знае. Нещо, което можеше да използва срещу него, нещо, от което трябваше да се опасява. Как трепереше, когато се приближаваше до нея! Неволно се запита дали лекото треперене на долната й устна, когато погледите им се срещаха, е съзнателно. Той също усещаше нещо забележително: гореше от желание като седемнайсетгодишен хлапак.

Това беше ужасно неприятно, защото сигурно щеше да му проличи.

Възхищаваше го начинът, по който тя вдигаше ръка към устните си или подръпваше тъничката златна обица с перла. Смутеният жест, момичешки и същевременно женствено изкусителен, му напомни съвсем ясно, че беше мъж — и то мъж, отдавна лишен от утешителната женска близост.

По дяволите! Не можеше да каже дали лейди Абът му харесва или се чувства привлечен от нея; но не можеше и да твърди, че е напълно нечувствителен към нея, защото тялото му достатъчно ясно доказваше противното. Какво да прави сега?

— Да, какво? — прошепна той, докато звънеше за иконома.

Можеше да прелъсти вдовицата тук, в лондонската си къща, макар че вероятно щеше да се окаже по-сложно, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Какво да прави с нея, след като привлекателността на новото угасне? Не, по-добре да не мърси гнездото си! В Лондон имаше предостатъчно жени, по-красиви, по-интересни, по-изкусителни от това врабче. Това беше каприз, който щеше да премине. Със сигурност. Трябваше просто да задоволи потребностите си.

— Милорд?

Девлин направи крачка към влезлия иконом.

— Наредете да впрегнат. Трябва да изляза. Искам да ви попитам още нещо, Бершъм: какво знаете за новата виконтеса? Била ли е известна на пазара за женитби, преди да хване в мрежите си лорд Абът?

— Милейди е чужда в Англия, милорд. Лорд Абът се запознал с нея при последното си пребиваване в Багдад и двамата се венчали в Бушир.

— Какво? — промърмори слисано Девлин. — Оженили са се в Персия?

— Да, милорд. Лейди Абът е родена в колониите. Работила е в Източноиндийската компания.

— Откъде знаете?

— Тя ми разказа — Бершъм си позволи рядка усмивка. — Персоналът се отнася към нея с огромно уважение, милорд. Като си спомня как ви помогна, когато бяхте зле — наистина забележително. И как разговаряше съвсем спокойно на чуждия език…

— Невъзможно! — Девлин не беше в състояние да скрие учудването си.

— Лейди Абът каза, че в треската си сте говорили персийски — Бершъм погледна господаря си и потръпна от лошо предчувствие. — Извинете, милорд, мислех, че помните какво се случи.

— Не — Девлин втренчи зъл поглед в бонето, което все още стискаше в ръка. Изведнъж го обзе забележителна нова мисъл.

Значи подозрението му беше вярно! Двамата имаха нещо общо, но то беше много по-далечно от случилото се преди три дни. Дъщеря на човек от колониите! Сигурно са се срещали там. Само да знаеше къде и кога!

Както винаги, когато напрягаше мозъка си, в слепоочията нахлу болка. Реагира, като смачка в здравата си ръка простото ленено боне, обточено с дантела. Усети аромата на парфюм, примамлив като древната страна, в която беше произведен. Загадката на лейди Абът бе изкусително близо. Тя дразнеше подсъзнанието му като екзотичния аромат, който струеше от бонето. Под перушината на това сиво-кафяво птиче се криеше дух на демон.

В сърцето му се надигна нещо ново, неизпитвано поне от година. Ловна треска! Той вече не беше войник, който трябваше да застреля взетия на прицел неприятел, нямаше вкус към дипломацията и политиката; но още не беше загубил усета си към шанса. Имаше възможност да проникне в тайните на младата жена, в чийто поглед беше ключът към паметта му. А той много искаше да си я върне.

За първи път от много месеци насам Девлин се усмихна искрено.

12

Лондон, 12 декември

Мирза Абдул Хасан Ширази, посланик на негово величество шах Фат Али, владетел на Иран и пратеник на небето, боледуваше.

Английските му съветници бяха на мнение, че болестта му е предизвикана от носталгия, както и от усилията да се приспособи към студения остров и хладния прием на англичаните. Нито деликатните ласкателства, нито обещаните забавления не бяха в състояние да го задържат по-дълго далече от леглото. Посланикът прекарваше дните си в пристъпи на сърдечна слабост, придружавани от треска — състояние, което не биваше да се протака, защото можеше да стигне до ушите на господаря му и тогава… Тъкмо тази грижа бе довела Девлин в едно лондонско предградие, за да проведе разговор на четири очи със сър Гор Осли.

Тъй като беше събота следобед, двамата се бяха заключили в тапицираната със зелено кадифе библиотека под предлог, че ще играят шах, и седяха пред дъска с изкусно изработени фигури от слонова кост, подарък на Осли от един индийски раджа.

— Не можем да си позволим дипломатически скандал — крал Джордж беше назначил Осли за официален домакин на посланика. — Както знаете, Ширази отказва всички покани, които налагат да напусне резиденцията си. Очевидно чака да го представят официално на негово величество. Тъй като кралската резиденция е далече от Лондон, досега успявахме да отлагаме определянето на датата на аудиенцията. Естествено хората започнаха да говорят. Някои радикални вестници вече писаха, че забавянето е само хитрост, за да държим посланика под домашен арест. И като че ли това не е достатъчно, болестта значително намали желанието му да се забавлява. Ако се разпространят слухове, че е много потиснат, това ще има катастрофални последствия за договора между Англия и Персия. И Бонапарт ще ликува.

Девлин посегна към една фигура и кимна разсеяно. Договорът между персите и французите, подписан през 1807, не се задържа и половин година. Шахът отново прояви интерес към съюз с Англия и беше естествено Бонапарт да се притеснява.

— Казват, че в Лондон е пълно с френски шпиони, чиято единствена цел е да сеят раздори между съюзниците на Англия — Осли му намигна. — Надявам се тази вест да заглуши поне малко недоволството ви от поста, който заемате.

— Точно обратното — отвърна сухо Девлин. — Мисля, че ще бъда по-полезен на Англия — а и на себе си, ако се върна в Индия.

Като видя как Синклер бе преместил фигурата си, Осли смръщи чело.

— Някога бяхте безценна помощ за тайния комитет. За съжаление този вид заслуги не получават публично признание; но аз съм убеден, че сте изпълнили дълга си към родината.

— Ако можех да си спомня за какви услуги говорите, щях да се почувствам поласкан — Девлин му направи знак да играе.

— Веднага. — Лордът посегна към една пешка. — Значи паметта ви е все така… празна?

— Почти! — Девлин бе установил, че гневът, който често придружаваше болките в главата, оставаше под контрол, когато не прекаляваше с алкохола. Но това не беше от нещата, които би могъл да довери на Осли. — Не ми е приятно да играя ролята на куче пазач, което само лае и не хапе. Бих предпочел отново да работя за тайния комитет.

Осли се намръщи още повече.

— О, драги, нали не помните какви са били задачите ви!

— Нима не са били рутинни за един опитен войник?

— Бих казал, че задачата ви бе уникална — Осли замислено въртеше пешката между пръстите си. — Вие вършехте колкото деликатна, толкова и необикновена работа. Всичко се пазеше в абсолютна тайна. За съжаление вече сте… белязан от раняванията си.

Девлин потърка с отсъстващ вид десния си ръкав над мястото, където стърчеше куката.

— Никой не желае да ми обясни какво толкова съм направил, та са ме измъчвали така жестоко и едва не съм загубил живота си. Дейността ми остава в пълна тайна. Справедливо ли е това според вас?

Осли премести фигурата върху мраморната дъска, без да коментира. Той беше дипломат и знаеше как да заобикаля щекотливите въпроси.

— Прави ми впечатление, че когато е особено мрачен, Мирза търси разговор с вас. Вие споделяте предпочитанията му към източната музика и поезия. Вашият персийски е толкова гладък, че той даже изрази съмнение дали сте англичанин.

Девлин вдигна рамене.

— И това е загадка. С учудване установявам, че думите идват в съзнанието ми, когато имам нужда от тях. Разбирам без усилие какво ми се говори и реагирам.

Осли кимна. Синклер владееше арабските и индийските езици много по-добре от него.

— Мирза се поболя от тревоги. Всеки ден пристигат куриери от Мохамад од-Долех и Амин од-Долех, които настояват да ускори завръщането си. Опасява се, че всеки ден в Англия разгаря гнева на Али Шах срещу него.

— Възможно е — отвърна Девлин и бързо направи ход. — Посланикът загуби вуйчо си точно от такъв пристъп на шахския гняв. Доколкото си спомням, пуснаха бедния човек във врящо олио.

Осли отвратено смръщи нос.

— Половин дузина посланици от най-различни страни чакат от няколко месеца кралят да ги приеме. Никой от тях обаче не стои настрана от забавленията, които предлага Лондон. Хасан също има нужда от развлечения — той се усмихна и премести фигура, която размени срещу една от пешките на Девлин. — Бих казал, че трябва да му осигурим женска компания.

Девлин изненадано вдигна глава.

— Нима очаквате да играя ролята на сводник?

— О, не! — Осли подръпна брадичката си и лицето му помрачня. — Мирза очевидно е склонен към прибързани клетви. Дал е обет за въздържание, докато не изпълни поставената от суверена му задача. Крайно неприятно за нас! Няколко вечери в операта; последвани от интересни „разговори“ с момичетата от балета, щяха да му отравят настроението.

Девлин се усмихна и отново сведе поглед към шахматната дъска.

— Шахът е поискал такъв обет, защото се е опасявал от подобни забавления. Когато мъж в разцвета на годините си даде обет за въздържание, той има силен мотив да стигне по-скоро до целта.

Осли избухна в смях.

— В британската армия подобни обети не функционират. Ние плащаме на проститутки, които пътуват с войниците и поддържат доброто настроение на мъжете… Въпреки това… обяснението ви е разумно. Но дори ако Мирза удържи на клетвата си, от това не следва, че трябва изцяло да се откаже от удоволствието на дамската компания. Често е давал израз на предпочитанията си към английските дами. Според мен е впечатлен преди всичко от деколтетата на нашите красавици. Би било прекрасно да намерим елегантна английска дама, красива и стилна, която да се съгласи да прекара поне една вечер с важния гост. Естествено трябва да е омъжена. Достатъчно млада, за да радва окото, духовита, за да води забавен разговор, и най-важното — да не се плаши от ориенталските му привички.

— Високи изисквания…

— Но необходими. Чух, че една дама от Бат припаднала, като видяла брадата на Мирза. Не мога да очаквам нищо от такива глупави гъски, които не знаят нищо друго, освен да припадат — Осли се приведе, за да разгадае тактиката на противника си, тъй като току-що бе загубил пешка. — Знаете ли, най-добре би било дамата да говори малко персийски. Посланикът напредва бавно с английския и една умна жена ще съумее да го накара да се старае повече.

Девлин не беше сигурен дали да заговори за плана, който се оформяше в главата му.

— Мисля, че познавам някого…

— Великолепно! Мистър Грант, председателят на Източноиндийската компания, и представителят му, мистър Астел, ще вечерят с Мирза следващата седмица. Ще се радваме да поканим и вас, и вашата дама.

— Не съм казал…

Осли вдигна властно ръка.

— Това не е молба, а заповед, полковник Синклер.

Девлин въздъхна, за да скрие гнева си, и отговори:

— Тъй вярно, сър, но не мога да организирам нещата от днес за утре. Първо трябва да замина за провинцията. И не мога да обещая, че дамата ще се съгласи. Тя е вдовица и гледа куп деца.

— Прекрасно! — Осли се облегна назад с доволна усмивка.

Когато след два часа излезе на „Бонд стрийт“, следван от каретата на Шрюсбъри, Девлин се усмихваше. Е, може би беше преувеличено, но се чувстваше окрилен — имаше цел, каквато му липсваше болезнено през последните няколко месеца. Нямаше никакво значение, че целта не беше особено почтена — тя му даваше отличен претекст за нова среща с лейди Абът, а той копнееше за такава среща, макар да не си го признаваше.

Когато научи, че тя е събрала възпитаниците си и е заминала почти веднага след разговора им в салона, той остана безкрайно изненадан. Оттогава беше минала цяла седмица. Онова, което бе казал за доведените й дъщери, беше съвсем сериозно; но не бе помислил, че тя ще побърза да изпълни изискването му всички да напуснат къщата. Предполагаше, че дори да не остане под неговия покрив, тя все пак ще продължи да живее в Лондон.

— Проклетите жени!

Вместо това дамата бе побързала да се оттегли в Крийзъс Хол. Ако беше останала в Лондон, той щеше да намери дузина причини и места за нова среща. Но как да отиде чак в Съри, без да изглежда, че я е последвал? Не можеше да си го позволи. До днес. Без да знае, Осли му бе дал чудесен повод да замине.

Когато мина покрай един моден салон, Девлин спря. На витрината беше изложена смарагдовозелена рокля, прозрачна като було. Само най-смелата между смелите би се осмелила да облече такъв модел. Представи си Вероника Абът в дръзкия тоалет и спря да диша.

Дама със стил — бе поискал Осли. Лейди Абът нямаше представа от стил и мода, точно обратното! Ако се съгласеше да помага, трябваше да я облече от главата до петите. Да избере най-добрите дрехи, да отговори на персийските предпочитания към разкоша. Естествено тя не можеше да свърши това сама. Имаше нужда от помощ.

Без да се притеснява, че не беше обичайно сам мъж да влиза в моден салон, той отвори вратата и без да поздрави приличалата собственичка, посочи роклята на витрината.

— Опаковайте я.

Жената веднага разбра, че непознатият трябва да изпълни важно поръчение, и се усмихна снизходително.

— О-ла-ла, господинът има отличен вкус! Нов тоалет за любимата, може би?

Девлин не се и опита да бъде любезен.

— Имате ли и други неща? — направи широк жест с ръка и огледа просторния салон. — Трябва ми всичко необходимо.

— Но разбира се! Позволете, мосю…

— Синклер — отговори твърдо той и се наведе над кутия с перли. — Лорд Синклер.

Този мъж бърза, повтори наум собственичката, но се вижда, че има вкус. Избра много внимателно бельо, шал, чорапи и накит за коса с перо. Когато свършиха, до вратата бяха натрупани поне десетина пакета.

— Желая ви весела Коледа, лорд Синклер! — извика подире му модистката, толкова зарадвана от щедростта му, че забрави фалшивия си френски акцент. Защото — какво чудо! — този горд аристократ й бе връчил чек за цялата сума. Нечувано!

— Коледни подаръци! Естествено! — Девлин махна на кочияша, чувствайки се много горд със себе си. Вече можеше да потърси лейди Абът с чиста съвест. Начинът, по който тя щеше да реагира на предложението му, щеше да му покаже какъв е характерът й.

— Много се радвам, че съм си отново вкъщи — Алисън се усмихна плахо и продължи да сплита сребърни конци в широка панделка за новата шапка, която Вероника й бе поръчала в Лондон. Шапката не беше толкова красива като първата, но тя умееше да прави украси и имаше особена причина да измисли нещо необикновено. — Никъде не е така хубаво на Коледа като в нашата малка църква.

— Откога обичаш да ходиш на църква? — попита подигравателно Лоръл.

— Откакто дойде новият викарий — Цинара се усмихна коварно. — Алисън е възхитена от него.

— Духовник? — учудването на Лоръл беше истинско. — Не мога да си представя, че едно младо момиче може да харесва човек, който ще прекара живота си в грижи за другите. Душевният пастир е лишен от всички качества, които са задължителни за добрия съпруг — тя започна да брои на пръсти: — Очарование, елегантност, остроумие и естествено да разполага с добро състояние.

— За чие състояние говорите? — попита Вероника, когато влезе в утринната стая.

За разлика от първите дни двете големи сестри вече не я посрещаха с открита враждебност. След връщането в Крийзъс Хил се отнасяха към нея с равнодушието, което проявяваха към прислужниците. Не я заговаряха, преди тя да попита нещо.

Тази сутрин момичетата си размениха обичайните скрити погледи, преди да предоставят думата на Хиацинта, която по изключение беше весела.

— Лоръл тъкмо ни обясняваше какви качества трябва да притежава добрата партия.

Вероника кимна.

— Много ми е интересно да разбера какво имате предвид под добра партия.

— Естествено ти не можеш да знаеш — Лоръл се усмихна надменно. — Изисканите дами се омъжват само за джентълмени от своя кръг. Избират мъже, чийто доход допълва задоволяващо зестрата им, чието възпитание и произход предпазва родословното дърво от скандали, от позор или от месалианс.

Вероника не реагира на убождането.

— Намерихте ли вече такава партия?

— Алисън я намери! — възбудената Пеони заекваше повече от обикновено. — Влюбена е във викария.

— Какво говориш! — Алисън се изчерви и сведе глава. — Ако кажеш на някого, ще те…

— Е, какво ще направиш? Ще се скриеш и ще проливаш сълзи, нали? — Лоръл изпухтя презрително. — Да знаеш, че ако се омъжиш за новия викарий, ще плачеш цял живот! Нима не разбираш, че духовниците прекарват цялото си време с бедняците и раздават имуществото си! Все едно да се омъжиш за търговец!

Вероника отново отмина с мълчание злобния намек. Беше дошла при момичетата с конкретна цел.

— И как ще намериш образцовия джентълмен, който да е достоен за теб?

Лицето на Лоръл се разведри.

— Ще го намеря в Лондон по време на сезона.

— Искам да ми обясните… — Вероника се настани в едно кресло — … какво всъщност представлява сезонът.

Сестрите заговориха една през друга. Всяка бързаше да каже, каквото знаеше.

— По това време на годината най-изисканите и богати семейства се връщат в Лондон и организират много забавления…

— Тогава откриват парламента…

— Сезонът започва, когато студовете са отминали и лисиците имат малки.

— Някои семейства остават в провинцията до март.

— Други се прибират в града веднага след Коледа.

— Организират се най-различни забавления: балове, соарета, чайове. Операта…

— Официални вечери, концерти…

— Театрите работят…

— Танцови забави, спортни състезания…

— Всяка вечер има бал! — заключи тържествено Лоръл.

Вероника смаяно местеше поглед от една сестра към друга. Само споменаването на сезона бе отприщило емоциите им.

— Значи това е важно, за да си намерите добри съпрузи?

— Но, мис, това е единствената възможност да се потърси добра партия!

— Завързват се връзки…

— Обявяват се годежи…

— Естествено, трябва да си дебютантка — подчерта Хиацинта.

— Какво означава това?

— Младите дами, навършили седемнайсет години, биват представяни в двора. Преди да им е оказана тази чест, не излизат в обществото, не посещават вечери и приеми.

— Всички ли млади дами трябва да бъдат представени? — попита учудено Вероника.

— Поне онези, които се надяват да си намерят подходящи съпрузи — отговори кратко Хиацинта.

— Ти също ли си била представена?

На бузите на момичето избиха трескави червени петна, устата му се изкриви.

— Не.

— Нито една от нас не е дебютирала — допълни мрачно Лоръл. — Необходим е човек, който да ни представи. Смятам, че след като лорд Синклер е вече тук, има надежда.

— Аз не бих разчитала на него — промърмори Вероника.

Подигравателното изражение на лорд Синклер, което я преследваше по целия път до Крийзъс Хол, не й излизаше от ума. Той не пожела дори да я изслуша, когато тя заговори за представянето на момичетата. Сигурно и през ум не му минаваше, че е негово задължение да представи младите дами от семейството в двора.

„Той не те помни!“ Всеки път, когато мислеше за това, шокът спираше дъха й. Болката беше по-силна, отколкото можеше да се очаква. Бащата на сина й беше жив, но изобщо не се интересуваше от нея.

Очите й се напълниха със сълзи. Стана бързо, защото ей сега щеше да се разреве като хлапачка.

— Аз… нещо ми влезе в окото — отвори бързо вратата и избяга навън. — Извинете ме! — извика през рамо и изчезна.

Спря едва на следващата стълба и притисна юмрук до устните си, за да спре неудържимото хълцане. Отчаяният й поглед откри отворената врата на музикалния салон. Едва успя да влезе, когато самообладанието я напусна. Свлече се на пода до вратата и заплака, като че беше дошъл краят на света.

13

Дълго време в стаята се чуваше само сърцераздирателното сухо хълцане на младата жена. В същото време я измъчваше парещ страх, че някой можеше да я чуе.

През последните дни не беше на себе си. Какво й ставаше? За пореден път избухваше в сълзи — напълно безпричинно!

Вероятно й липсваше Джейми. Беше минал цял месец, откакто го бе оставила в Лисабон. Дали щеше да я познае? Ами ако му беше станала чужда? Ами ако не искаше да я прегърне? Всеки ден, докато пишеше задължителното писмо до Аги и молеше за подробности от живота на сина си, проливаше сълзи. Досега не беше получила отговор. Естествено, Ага имаше много грижи с малкия, а и не беше особено добра в писането. Но липсата на писма не беше единствената причина за мрачното й настроение.

Господи, колко несправедлив беше животът! Тя се бе примирила с факта, че ще отгледа дете без баща и беше подготвена за всички усложнения — само не за възможността Хинд Див да възкръсне от мъртвите.

Той не я познаваше! Не, естествено, че не! Какво като беше загубил паметта си! Безличната търговска дъщеря със сигурност не беше оставила в сърцето му трайно впечатление.

— Нарече ме гувернантка! Не мога да повярвам! — хълцаше задавено тя. Нетактичната забележка я бе улучила право в сърцето — нищо, че беше най-малката от грижите й.

Вероника стана, извади от ръкава си кърпичка и енергично избърса очите си. Какво я беше грижа за отношението му. Защо трябваше мнението на този мъж да е от значение за нея? Никога не се съобразяваше с оценките на мъжете. Още откакто бе навършила шестнадесет години.

— Непоносим негодник! — за съжаление това беше слаб отговор на унизителната истина, която трябваше да признае.

Дълбоко шокирана, тя откри, че притежаваше всички женски слабости, над които се беше надсмивала: гордост, суетност, жажда да й се възхищават. Естествено не беше влязла в салона с намерението да впечатли лорд Синклер, но трябваше да признае, че като жена се беше представила повече от жалко.

— Няма значение! Той няма значение за мен! — пошепна заклинателно тя.

Той не помнеше Багдад, не помнеше, че е бил Хинд Див, беше забравил малката жена, която се осмели да се пазари с него за живота на трима души и загуби невинността си. Какво значение имаше всичко това сега?

Тя стана и направи няколко крачки по стаята с надеждата, че движението ще спре сълзите й. Беше повече от странно, че двамата се бяха срещнали отново в тази „чужда“ страна. Повече от странно, че именно той беше новият виконт. Необяснимо, че тя се бе омъжила за неговия роднина. Очевидно всемогъщият беше изковал коварен план, за да ги измъчи.

Вероника седна на столчето пред пианото и се опита да събере мислите си. Много по-важно беше невъзможното споразумение, което бе сключила с него.

Жестоката карикатура, която лорд Синклер бе нарисувал на петте момичета, намиращи се под нейна опека, съдържаше много истина. На всичкото отгоре имаше наглостта да припише липсата им на възпитание на нейния пример. Много я заболя. Забележките му я вбесяваха, защото бяха верни.

Младата жена въздъхна дълбоко и най-сетне се успокои. И най-добрата възпитателка на света не можеше да превърне пет дивачки в скромни млади дами само за един месец.

— Какво има, мис? — Пеони провря глава през вратата.

Вероника не бе чула стъпките й по коридора. Бързо извърна глава и вдигна ръка пред лицето си, макар да знаеше, че не може да скрие зачервените си очи.

— Не се чувствам добре.

— Май подсмръкна? Да не би да плаче? — чу се гласът на Хиацинта зад вратата.

Вероника обърна глава и видя, че на вратата бяха застанали и петте момичета Абът. Сигурно точно на това се бяха надявали — мащехата им да признае поражението си и да избухне в плач. Сега щяха да си помислят, че всичко това е тяхно дело.

Последната сълза капна от брадичката върху ръката й — и събуди гнева й. Защо тези хлапачки си въобразяваха, че знаят какво мисли и чувства тя, след като се бяха отнесли с нея така, сякаш не беше способна на първото и не притежаваше второто?

— След като вече сте тук, оставете вратата отворена. Непоносимо е да стоя в едно помещение с вас.

— Какво означава това? — попита заплашително Хиацинта и излезе напред. — Искам да знам!

— Вие воните! — Вероника стана, готова да запрати истината в шокираните им лица. Нека и те да поплачат, както беше плакала тя!

Колко самодоволни изглеждаха големите! Само че те не знаеха онова, което за нея беше напълно ясно — че светът изобщо не го беше грижа за тях. За да го разберат, им липсваше разум. Разглезени, свръхпривилегировани, те бяха безхарактерни и не умееха да се държат възпитано. Още не подозираха, че тя беше готова да ги изостави, което щеше да ги обрече на заслужена гибел.

Думите тежаха на езика й, горчиви и жестоки, но тя не ги изрече. Лицата на Хиацинта и Лоръл, пламтящи от смешна и неоснователна гордост, я възпряха.

Въпреки възрастта си, те бяха само глупави, самодоволни деца. Колко сигурни се чувстваха! Това беше родната им страна, домът им и те си въобразяваха, че могат да разчитат на аристократичното си име. Изобщо не си помисляха, че щом тя ги напусне, са загубени.

„Ти носиш отговорност за тях“ — обади се отново съвестта й и тя потръпна неспокойно. Един месец не беше достатъчен да ги направи прилични млади дами — но може би щеше поне да заглади някои грапавини. Първо обаче трябваше да поеме командата.

— Мили момичета, вие не поддържате необходимата хигиена — думите й прозвучаха като спокоен и отмерен глас на разума. — От днес нататък ще се къпете два пъти седмично!

— Два пъти седмично? — изохка Цинара, сякаш й бяха поискали да скочи гола в заснеженото езеро с рибки.

Вероника направи крачка към нея и продължи спокойно:

— Всяка сутрин ще си миете лицето, врата и ръцете. Всеки втори ден ще сменяте бельото си.

— Това е чудовищно! Никой не се къпе толкова често!

Вероника спря пред Хиацинта.

— Това не е вярно. В Ориента жените изразходват много часове за личната си хигиена, за да са красиви и да миришат хубаво. В доброто общество не приемат млади дами, които миришат на свинарник.

— Свинарник? — Лоръл побесня от гняв. — Как смееш! Как…

— Свинарник! — решена да се справи, Вероника се обърна към нея. — Даже да се преобличаш по шест пъти на ден и да изразходваш литри парфюм, няма никаква полза. Никой мъж няма да пожелае да се доближи до теб, защото миришеш на гнило цвекло. Трябва да се отървеш от тази воня!

Лоръл промърмори нещо неразбрано и сведе глава. Засега устата й беше затворена.

Тогава малките направиха нещо непростимо. Разкискаха се. Вероника се обърна към тях и се усмихна. Най-после Цинара, Алисън и Пеони бяха нейни съюзници.

— Значи се разбрахме. От днес ще се упражнявате усърдно, за да се научите как се движат младите дами и как разговарят. Не желая да виждам как тичате по коридорите, нито да чувам крясъци в къщата или навън. Ще се държите прилично във всяка минута от деня и ще се стараете да уважавате околните.

— Не сме понита, които се учат да танцуват — изсъска Хиацинта.

— Права си, вие изобщо не сте толкова добре възпитани като понитата. Вие сте необуздани и диви, вие сте позор за съсловието си. Това трябва да се промени — тъй като желаеше след камшика да им покаже и сладкото, Вероника се усмихна. — Сигурна съм, че всички искате да бъдете представени в двора, нали?

— В двора? — Лоръл беше напълно съкрушена. — Наистина ли каза, че ще ни представят в двора?

— Какво трябва да направим? — попитаха в хор малките момичета, без да обръщат внимание на заплашително намръщената Хиацинта.

— Трябва да се стараете много, за да завоювате тази привилегия. Няма да ви е лесно — Вероника вдигна капака на пианото. — Коя от вас свири на пиано?

— Аз — отговори с готовност Лоръл.

— Всички свирим — намеси се Цинара. — Имахме учител, казваше се мосю Мале. Бившата ни гувернантка мис Хавършам го нае.

— Лоръл вземаше най-много часове — подхвърли Алисън.

Вероника видя как Цинара и Пеони си размениха тайни погледи и се закискаха, но премълча.

— Много добре. Изсвири ни нещо, Лоръл.

Лоръл показа трапчинките си.

— С удоволствие. Обичам Моцарт, знам и някои неща от Бетховен и Хайдн.

— Започни с Моцарт — Вероника седна до пианото.

Лоръл очевидно обичаше пианото, защото засвири с голямо въодушевление и изразителност. За съжаление пръстите й бяха загубили сръчността си. Често забравяше нотите, не вземаше правилно акордите и забавяше темпото. Предаваше грешно мелодиите, изоставяше цели тактове. Въпреки това, когато свърши, се обърна с триумфална усмивка.

— Може би познаваш Моцарт, но свириш ужасно — засмя се Вероника. — Трябват ти упражнения, момиче, сериозни упражнения.

Лоръл изпухтя презрително.

— Откъде можеш да знаеш ти как звучи Моцарт?

Виконтесата я бутна от столчето, седна пред пианото и изсвири същия етюд с правилно темпо и с една-единствена малка грешка.

Когато свърши, тя се надигна и кимна доволно.

— В Персия също има учители по пиано. Ако някоя от вас се научи да свири като мен, ще получи сто фунта, за да си купи дрехи от мадам Соти.

— О! — извикаха в хор четири от петте сестри.

Хиацинта се нацупи още повече.

— Аз нямам нужда от нови рокли, а и не желая да приема великодушието ти. Нямаш никакво право да харчиш богатството на Шрюсбъри като своя собственост!

Вероника измери високата млада жена пред себе си със същия пренебрежителен поглед, който толкова често беше получавала от нея.

— Не ти ли омръзна да говориш все едно и също?

Хиацинта се изчерви — лоша реакция, защото лицето й пламна като от копривна трепка. Доволна, че двете главни противнички бяха принудени да минат в отбрана, Вероника реши да завоюва тотална победа.

— Лоръл, и ти ли ще ми запратиш обратно в лицето тази проява на великодушие?

Лоръл, която изобщо не можеше да си представи, че би отблъснала предложение за нова рокля, избягна неодобрителния поглед на голямата си сестра.

— Според мен няма разлика кой плаща, след като парите са наши по закон.

Ала когато Вероника й обърна гръб, Лоръл я дари с унищожителен поглед. Мащехата им бе успяла да я унижи! Щеше да намери начин да си го върне. Тази жалка буржоазка трябваше да разбере с кого си имаше работа. Засега щеше да се въздържа и да чака удобния момент.

— Аз ще се упражнявам първа — извика Пеони, но Цинара я изпревари и се настани на столчето. Като видя, че маневрата й заплашва да се изроди в караница, Вероника въздъхна. Ако не станеше чудо, тя беше загубена!

— Ще направя разпределение на часовете. Утре ще го имате — тя погледна Хиацинта, но не получи очаквания отказ за участие в упражненията.

— По дяволите! Не ми скуби косата!

— Търкай здраво — нареди Вероника на стреснатото младо момиче, което миеше главата на Лоръл. Беше направила специална смес от камфор и боракс, за да отстрани мазната помада, която момичето всеки ден втриваше в косата си, вместо да я мие.

Малко по-нататък седяха Цинара и Пеони и от време на време хълцаха жално. Газта, с която ги бяха натъркали, за да убият въшките, капеше по кърпите, с които бяха увили раменете си.

Две перачки се опитваха да срещат сплъстените гъсти коси на Алисън и Хиацинта, които вече бяха привършили с първата баня.

— Ей! Ще ми откъснеш косата! — Хиацинта удари с лакът момичето, което се мъчеше да я среши. — Глупава гъска!

— Това ще ти струва един фунт — отбеляза с неутрален тон Вероника. — Дотук си лишена от четири фунта. Ако продължаваш така, няма да ти останат пари за панделки, камо ли за фуста. Щом не ти харесва, среши се сама.

Хиацинта скръсти ръце.

— Искам само да я накарам да внимава. Ако ще ми става камериерка, трябва да придобие чувствителност.

Това беше доказателство, че Хиацинта беше склонна да приеме предложението й да има собствена камериерка. Вероника кимна доволно.

Трябваше по-скоро да намери опитна прислуга. Досега момичетата се бяха задоволявали да повикат някого да ги облече или си помагаха взаимно. След всичко, което беше видяла, й стана ясно, че в Англия се отнасяха към персонала по-добре, отколкото в Персия, и тя не беше склонна да търпи капризите на сестрите. Затова беше измислила наказанието с лишаване от един фунт при проява на грубост спрямо прислужничките.

Следващият час мина поносимо.

Цинара влезе във ваната едва след като я заплаши, че ще я затвори за цял месец в детската стая. Кой би помислил, че тринадесетгодишната дама е убедена, че ще се удави в петдесет сантиметра вода?

Когато всички бяха изкъпани и седяха пред нея увити в хавлии, тя отвори пътната си чанта с герба на Шрюсбъри и извади най-различни шишенца и бурканчета.

— Сега ще ви раздам мехлемите. Трябва да ги нанасяте на лицата си сутрин и вечер, докато настъпи подобрение.

Алисън отвори едно шишенце и го подуши подозрително.

— Какво е това?

— Мехлем от бадеми, лимонов сок и розова вода. Получих го вчера от „Фортном и Мейсън“. Ако се мажеш всеки ден, кожата ти ще стане мека и розова. Само след две седмици ще има видимо подобрение.

Тя отвори друго шишенце и намаза лицето на Цинара.

— Това е смес от лимонов сок, разбит белтък и мед. Изсушава пъпките и предотвратява появата на нови.

— Цинара без пъпки! — извика през смях Пеони и моментално получи плесница от сестра си.

— Един фунт! — Вероника вдигна едната си вежда и продължи: — Ето ви и лосиони, с които ще масажирате крайниците след всяка баня. Всяка има своя аромат. Хиацинта, за теб мащерка. За Лоръл лавандула, за Алисън маточина, за Цинара розмарин, а за Пеони лимонов балсам. Някой път ще ви покажа как можете сами да си направите такъв лосион.

Лоръл я огледа недоверчиво.

— Защо го правиш?

— Искаш да знаеш защо съм любезна, учтива и ви помагам? За да ви дам пример. Сега ви моля да се облечете красиво за вечеря, защото ще имаме урок как да се държим на масата.

Когато се настани начело на голямата маса в трапезарията, Вероника изпита прилив на гордост. Насреща й седяха пет изкъпани, ухаещи момичета със светнали лица и сресани коси. Леката миризма на боракс и камфор беше необходимо зла. Според нея бяха сложили добро начало. След вечеря щеше да си вземе книга и чаша шери и да се заключи в стаята си. Осем часа в компанията на опърничавите хлапачки беше преголямо изпитание дори за човек с нейното търпение.

— Започваме със супата — тя кимна на прислужника, който държеше супника, и той започна да поднася.

— Какво е това? — Хиацинта погледна изненадано бистрата супа в чинията си. — Защо е толкова течно?

Цинара блъсна чинията с отвратено изражение.

— Няма да го ям!

Лоръл хвърли поглед към масата за сервиране, където чакаха седем купички със сребърни капаци.

— Къде е йоркширският пудинг със сос, който поръчах?

Вероника спокойно посегна към лъжицата си.

— Вчера си позволих да проверя седмичното меню, както изискват задълженията ми на домакиня. Открих твърде много тежки сосове, ястия със сметана и огромни количества месо. Избрах кестени с бульон от гълъби и пресен хляб за първо, след това няколко филийки нетлъсто говеждо с червено цвекло и аспержи, а за десерт — пресни праскови от оранжерията и стилтънско сирене.

— Няма ли пудинг? — извикаха възмутено малките момичета.

Решена да обуздае темпераментните хлапачки, Вероника продължи с обясненията:

— Учудвам се, че си търпяла това разхищение, Хиацинта. Даже да бяхме двойно повече, не бихме могли да се справим с толкова много храна. Намалих поръчките наполовина. Спестените пари ще отидат за по-добри цели.

— Ти ще ни оставиш да умрем от глад и ще заграбиш парите от домакинството! — извика злобно Лоръл.

— Ще ви е по-лесно да обуздавате апетита си, като си мислите за наградата, която ви очаква: стройна фигура и красива кожа.

— Защо наказваш всички? — попита злобно Цинара. — Ние не сме дебели като Лоръл.

— Аз не съм дебела! — изпищя Лоръл. — Завиждате ми, защото имам бюст, докато вие сте гладки като дъски за гладене!

— Кой завижда на крава? — изфуча в отговор Цинара.

Вероника, която бе повярвала, че е преодоляла най-лошото, се парализира от ужас, когато Лоръл отиде до масичката за сервиране и вдигна капака на супника. Едва когато се обърна, тя разгада намерението й и скочи.

— Не! Няма да…

За съжаление закъсня. Лоръл метна супника към сестра си. По-голямата част от супата се изля върху масата, но замахът беше достатъчен — плисналата вълна опръска всички сестри.

Момичетата се разкрещяха едно през друго, повече от възмущение, отколкото от страх да не се изгорят, и хлебчетата, приготвени за супата, полетяха като камъни към Лоръл.

Дотук с чистите лица и измитите коси. Всички, освен Лоръл, бяха опръскани със супа от кестени.

Точно в този момент Бершъм, който бе останал в Лондон, отвори тържествено вратата на трапезарията.

Стресната от внезапната му поява, Вероника извика:

— Какво ви доведе тук, Бершъм?

С кротък глас, който прозвуча в ярко противоречие с дивата сцена, икономът съобщи:

— Пристигна лорд Синклер, лейди Абът.

В трапезарията влезе слуга, натоварен с куп пакети, вързани с пъстри панделки. Следваше го Девлин Синклер, нахлупил на главата си шапка с кокарда.

— Желая на всички весела Коледа и…

— Подаръци! — щом видяха пакетите и чуха поздрава на лорд Синклер, момичетата се хвърлиха напред и изтръгнаха пакетите от ръцете на слисания слуга.

Вероника толкова се уплаши, че не можа да се овладее. Устата й остана отворена, първо от див ужас, после от смайване… сърцето й заби като безумно.

Грабна тежкия сребърен черпак, който бе паднал на масата до нея, и го размаха срещу доведените си дъщери.

— В името на Аллаха! — изкрещя ядно тя. — Ако не престанете веднага, ще ви напердаша! Аллах ми е свидетел!

14

Ужасяващо! Непростимо! Невероятно!

— Господи, наистина ли щях да ги набия… с това? — Вероника се взираше като замаяна в импровизираното оръжие в ръцете си. Гласът й бе глух, лицето й трепереше. — Трябваше да го направя…

Не можеше да разбере защо виконтът остана бездеен, вместо да ги напляска всичките, както заслужаваха — включително и нея. Цветенцата на Шрюсбъри бяха изтръгнали подаръците от ръцете на объркания слуга, преди да е успяла да им попречи, направиха бързи реверанси, промърмориха някакви благодарствени думи и избягаха с плячката си. Перспективата да получат по някой нов парцал победи страха от виконта.

С ъгъла на окото си Вероника забеляза, че лорд Синклер вървеше към нея. Изискано облечен, с цивилен панталон до коленете от фино жълто-кафяво платно и виненочервен жакет. Нима беше положил толкова усилия да се облече само заради посещението си в Крийзъс Хол?

Зави й се свят, но замайването премина много бързо, когато видя издайническия метален блясък в края на дясната ръка. Рязко вдигна глава и срещна гневния му поглед. Побиха я тръпки, но беше готова да приеме укорите му, защото ги заслужаваше.

— Това ли е пример за новия ви авторитет? — изсъска ядно мъжът. — Каква беше тази орда диви котки?

Вероника сведе глава, защото не беше в състояние да отговори на обвинението и презрението в очите му.

— Моля ви, не ги наказвайте. Няма да го допусна. Не можете дори да ги затворите на хляб и вода, макар че го заслужават… заслужават дори по-голямо наказание — но те са само деца. Не могат да проумеят какво вършат. Израснали са без майка, баща им почти никога не си е бил у дома — апелът й завърши с въздишка.

— Нима ги защитавате? Може би ще ги превъзпитате с този черпак? Знаете ли, мадам, вашето домакинство се отличава с необикновен… стил — тонът му издаваше напрежение. Сякаш му струваше усилие да не се задуши от гняв.

— Необикновен?

Само защото беше заплашила доведените си дъщери с черпак за супа? Защото масата беше залята със супа от кестени? Защото не можеше да си представи по-ужасен и по-недостоен миг от онзи, когато той влезе? Тъкмо когато беше започнала да обмисля плана си една от дъщерите на Шрюсбъри да бъде представена в двореца по време на горещо желания сезон! Сега този план беше осъден на провал.

Катастрофата беше пълна, а унижението по-голямо, отколкото можеше да си представи. Преди усилията й да започнат да дават плод, тя бе претърпяла провал. Тогава в дълбините на отчаянието й се надигна чувство, което бързо стигна до устните й. Погледна го право в очите и избухна в луд смях.

В първия момент в погледа му светна учудване, но той бързо потисна емоциите си.

— Мадам, трябва ви питие!

Улови енергично ръката й и я поведе към един чист стол.

— Седнете! — Посегна към чашата й, но виното беше смесено с кестенова супа и не можеше да се пие. — Донесете вино, Бершъм! Най-доброто червено вино в избата!

Когато икономът излезе забързано, Девлин стисна до болка ръката на все по-силно смеещата се, почти истерична Вероника и я бутна да седне.

— Успокойте се, мадам. Трябва да си поговорим.

Вероника пи малко повече вино, отколкото възнамеряваше; ала призракът на Девлин Синклер, който следеше всяко нейно движение, я плашеше повече, отколкото си признаваше. Когато изпи първата чаша по негова заповед, той й наля още два пъти, без да каже дума. Не й убягна, че самият той не пи нито капка.

Този път поне не е сложил упойващо средство, каза си тя и отново се изкиска. И нямаше да я сбърка с красавица, заради която всеки смъртен би се изкушил да си открадне парче от рая. Не и докато по роклята й изсъхваха петната от кестеновата супа. Тя сложи ръка на устата си, готова отново да избухне в смях.

Девлин вдигна едната си вежда.

— По-добре ли се чувствате?

— О, да! — благодарение на виното виждаше ситуацията в розова светлина. Макар да не откъсваше поглед от нея, лорд Синклер изглеждаше по-скоро възбуден, отколкото гневен. Тя беше почти готова да се закълне, че в погледа му имаше усмивка. Почти.

— Винаги ли викате Аллах в моменти на гняв?

Вероника стана засрамено. Надяваше се да не я е чул. За човек, забравил почти цялото си минало, беше странно да забелязва всяка подробност от настоящето.

— Баща ми използваше този израз.

Изражението му издаде, че би поговорил повече по тази тема, но каза само:

— Някой път трябва да ми разкажете за този джентълмен.

Не, ако можеше да го избегне!

— Много съжалявам за подаръците ви, лорд Синклер. Благодарствените думи не са в състояние да изразят чувствата ми.

Колко сухо прозвучаха думите й — сякаш наистина беше гувернантка. При това изобщо не се чувстваше скована. Трябваше да стисне зъби, за да не му се усмихне обожаващо.

— Макар че до Коледа остават още осем дни, момичетата сигурно вече са отворили подаръците си и скоро ще ви благодарят. Повярвайте ми, те невинаги действат така… необмислено.

— Необмислено? — думата се плъзна по езика му, сякаш беше чужда и неразбираема. — Така ли оценявате поведението на тази орда побеснели зверчета, които се нахвърлиха върху мен?

— Да, поведението им беше непростимо — Вероника размаха ръце и едва сега забеляза, че чашата й беше почти пълна. Няколко капки червено вино капнаха на килима.

— Достатъчно за днес! — Девлин протегна ръка и й отне чашата с желязната кука. Докосването на студения метал до кожата й я изненада и тя се отдръпна стреснато. При това движение почти цялото вино се изля на килима. Лордът изруга полугласно и остави чашата на масичката.

Вероника се взираше като омаяна в протезата му. Понечи да попита защо е избрал това грозно нещо, но лицето му изведнъж се затвори и тя не посмя да зададе въпроса си директно.

— Трябва ви превръзка за окото — изрече смело тя и закри с ръка дясното си око. — О, да, и бутилка ром! — развеселена от идеята си, тя се изкиска.

Девлин смръщи чело.

— Добре, съгласен съм, но престанете да пиете.

Макар и учуден от смелостта й, той не се гневеше. Повечето му познати и особено непознатите правеха всичко, за да не срещат погледа му и никога не споменаваха куката. А тя не само го гледаше, но и се шегуваше с недъга му. Естествено причината беше в изпитото вино. Седеше насреща му зачервена и щастлива, невероятно пряма. Макар да не беше безупречно красива, у нея имаше нещо повече от красота… Накратко, той я намираше възхитителна.

Седна срещу нея, решен да приведе плана си в действие.

— Значи, без да искам, съм доставил удоволствие на малкото ви семейство.

Вероника кимна малко тромаво, защото вече не беше съвсем сигурна дали главата стоеше здраво на раменете й. Защо го мислеше за строг и твърд? Напротив, той беше много мил, макар че не приличаше на модните романтици. Ако не се мръщи така, съвсем ще заприлича на Хинд Див, реши тя.

— Повечето мъже дори не подозират как се променя жената, когато един джентълмен я удостои с вниманието си.

Ако очите не я лъжеха, лицето му се отпусна и на устните заигра усмивка. Може би не съвсем любезна, но привлекателна.

— Доколкото разбирам, това означава, че съм ви преценила погрешно — обясни тихо тя, решена да признае заблудата си.

— Толкова ли много означават за вас панделките и дантелите?

— За едно младо момиче няма по-прекрасен подарък от нещо екстравагантно, с което да се похвали пред приятелките си.

— Разбирам — той потърси подходящите думи. — За съжаление всички тези подаръци бяха предназначени за вас.

— За мен? — Вероника наклони глава, убедена, че не е чула правилно. — Вие… сте ми донесли подаръци?

Погледът, с който го дари, събуди в сърцето му неловкост — благодарността й изглеждаше съвсем искрена. Това не беше въздействието, което искаше да постигне. Благодарност, истинска благодарност, привързаност, но и задължение… не искаше благородни чувства. В основата на великодушието му беше най-чист егоизъм.

— Донесох подаръците с определена цел.

— Определена цел? — стана му неловко, като видя как блясъкът в очите й угасна. Около тъмния ирис се появи синьо-зелена линия. — Искате да кажете, че подаръците трябва да ме задължат?

— Точно така — изборът на думите не го интересуваше. Трябваше да й каже истината.

Той посегна към голямата кутия, която при влизането си бе оставил настрана, и й я подаде.

— Имам късмет, че главният подарък все пак остана за дамата, за която беше предназначен!

Вероника погледна втренчено пакета, но не посегна да го вземе. Красива кръгла кутия, вързана с лавандуловосиня панделка и украсена с теменужки.

— От смъртта на баща си не съм получавала подаръци — не искаше да произнесе тази мисъл гласно; но в момента й беше трудно да разграничи какво трябваше да мисли и какво да говори. Тя поклати глава. — Не мога.

— Нали преди малко казахте, че нито една жена не може да устои на кутия, вързана с панделки?

Като погледна в златнокафявите очи, тя не видя студения сарказъм от последната им среща, а искреното желание да го приеме. И още нещо, което в момента не можеше да определи. Взе кутията, сложи я в скута си и наведе глава.

— Е, добре!

Той остана изправен пред нея и продължи да я гледа втренчено, докато желанието й да го накара да отстъпи стана непоносимо. Нямаше да му позволи да разбере какво означаваше близостта му.

— Няма ли да я отворите?

— Нали е за Коледа…

— Искам да я отворите веднага!

Макар да беше замаяна от виното, не й харесваше да я командват. Фактът, че той се опитваше да я сплаши, за да постигне целта си, събуди бунтовния й дух.

— Но аз нямам подарък, с който да ви се реванширам за коледната щедрост.

Девлин я изгледа мрачно. Онова, което го бе довело тук, нямаше нищо общо с коледната щедрост.

— Престанете да се държите като глупава хлапачка и отворете кутията!

— По Коледа не бива да се ругае — упрекна го тихо тя и развърза панделката. — Ругатните развалят радостта от празника!

Като отвори капака и вдигна смарагдово зелената рокля, в стаята се възцари тишина. Коприната засвети в стотици отблясъци.

— Господи! Но това е… — напълно объркана, тя стана и го погледна.

— Значи ви харесва? — не искаше гласът му да прозвучи разочаровано — но си беше представял по-друга реакция, не само страхопочтително мълчание. Все пак решението му да я облече от главата до петите беше доста необичайно за лондонски аристократ. Тя можеше поне да му даде да разбере дали изборът му беше още по-идиотски от нахалството да й избере дрехи.

— Какво задължение трябва да поема срещу този подарък? — едва изрекла тези думи, когато разумът й подсказа възможния отговор. Огледа отново прозирната роба и подозрението й се потвърди.

Лицето й пламна.

— Не е онова, което си мислите, ако съдя по физиономията ви — Девлин изглеждаше напълно сериозен. — Покупката беше спонтанна, на минаване. Не знам защо, но веднага помислих за вас. За косата ви… за цвета на лицето… — тя вдигна вежди и той млъкна смутено.

Устремила поглед към образцовото средство за завоюване на женската благосклонност, Вероника изтече сухо:

— Значи ви е напомнила за мен… — на устните й се появи усмивка. — Сигурно сте били много по-пиян, отколкото аз днес.

— Не съм пил нито капка! — отговори честно Девлин.

Макар че копнееше за чаша уиски. От сърце съжаляваше, че се беше впуснал в тази глупост. Но още по-лошо беше да отлага решението.

— Роклята е обвързана с покана. За вечеря. Следващата седмица. Дипломатическа вечеря в Лондон. Вероятно ще скучаете — след всяко кратко изречение лицето му изразяваше плах въпрос.

— Разбирам — Вероника, чието сърце биеше бавно, но със силни удари, внимателно сгъна роклята и я сложи обратно в кутията. — Много ви благодаря, лорд Синклер, но не мога да приема толкова скъп подарък от джентълмен.

— Я не се превземайте! — изсъска ядно той. — Това не е любовен дар. Нали сме роднини.

Макар че в момента не се чувстваше като пред роднина. В краткия миг, когато тя бе притиснала роклята до гърдите си, той си я представи в балната роба, отдолу почти гола, и в устата му загорча. Модистката му бе обяснила, че под толкова фина материя се носят само къса ризка и чорапи. Тъй като бе купил и тези неща, вече знаеше, че те нямаше да скрият почти нищо. За миг се запита как ли щяха да реагират цветенцата на Шрюсбъри на интимните подробности от дамското бельо в кутиите, уж предназначени за тях, но побърза да прогони тази неприятна мисъл.

— Нужна ми е дама за вечерта. А може би и за няколко вечери. Омъжена дама с ум в главата и достатъчно образована, за да не ме излага.

— След случилото се тази вечер съм безкрайно учудена, че тази личност съм именно аз.

Мъжът отхвърли възражението й с пренебрежителен жест.

— Не мога да ви държа отговорна за поведението на момичетата. Те са живели с вас не повече от година.

— По-точно около месец — отговори тя и тъй като не можеше да отговори на въпроса в очите му, побърза да завърже панделката. — В Лондон сигурно има много дами, които…

— В Лондон не познавам никого — години наред бях на военна служба извън страната.

— Дъщерята на някой приятел…?

— Хлапачка с жълто около устата, която ще изтълкува поканата като начало на сериозно ухажване? Никога!

— Сестра, братовчедка, неомъжена леля, която…

— По-скоро ще си пръсна черепа!

Вероника, която се забавляваше отлично, се ухили.

— Очевидно сте обмислили много внимателно поканата си.

— Във всяко отношение — излъга той, защото от момента, когато спомена пред Осли за плана си, мислеше единствено за нея. — За съжаление вие сте единствената ми надежда, мадам!

— Колко галантно формулирано! Възхитена съм. Това ласкателство буквално ме довърши.

— Стига шеги, мадам! Ясно ми е, че не желаете да ми помогнете — той посегна към кутията и пъхна куката в панделката.

Вероника видя как брадичката му потрепери и веднага съжали, че толкова бързо бе отблъснала красивата рокля; но сега не можеше да му го признае. Ако той не помнеше миналото, тя си спомняше всяка подробност. След случилото се помежду им не можеше да приеме нищо от него; но поканата я наведе на една идея.

— Имам предложение, което вероятно ще реши проблема ви. Доколкото знам, не е обичайно дамите, които още не са представени в двора, да излизат в обществото; но се надявам, че правилото не е толкова строго. Не може ли Алисън да ви придружи? Тя е красива, освен това намирам, че е много общителна — когато не е под влиянието на големите си сестри. Да, Алисън е най-подходяща. И ако случайно привлече интереса на някой подходящ ерген…

— Стига! — в погледа, който й хвърли, имаше такова отвращение, че Вероника потрепери. Не можеше да знае дали се отвращаваше от предложението й или от наглото й твърдение, че знае какви са потребностите му. — Аз не съм сводник!

— Тогава не знам как да ви помогна.

Предателските сълзи, които беше проливала преди час, се върнаха. Опита се да ги задържи, като притисна пръсти към ъглите на очите си.

— Естествено аз съм готова да ви помогна, но нямам достъп до лондонското общество. А без него не мога да изпълня последното желание на лорд Абът. Господи, защо всичко се обърка? Как създадох т-тази…

— Плачете ли? — Девлин се приведе подозрително. — Не искам да плачете, мадам. Забранявам ви!

— Вие сте дявол! — избухна Вероника. Виното и възмущението й вдъхнаха смелост. — Невъзпитан и недружелюбен… никога не се съобразявате със слабостите на другите! Не се учудвам, че нямате нито приятели, нито жена. Коя жена би се съгласила да живее с човек като вас?

Девлин захвърли кутията, направи крачка към нея и я хвана за раменете.

— Наистина ли мислите, че само вие можете да общувате с човек като мен?

— Много вероятно. Но се заклевам, че не си струва усилията.

— Значи имате поне малко кураж — на лицето му се появи усмивка.

О, небеса — точно тези думи беше казал при първата им среща! Също както тогава тя си пожела да беше дорасла до лъжата в очите му.

— Не ме е страх от вас — изсъска тя, защото — също както тогава — се уплаши.

— О, Аллах! — промърмори той и я привлече към себе си. Странен израз се появи в очите му, когато я притисна до гърдите си и пошепна на персийски: — Как само нарушихте душевния ми мир! Оголвам се да открия каква тайна се крие зад погледа ви.

Шокът да усети устните му върху своите продължи само една секунда и бе изместен от дивото желание да открие дали действителността на целувката му е същото сладко мъчение като спомена за нощта с Хинд Див.

Не се разочарова. Топлината на ръцете, която я обгърна, нежната милувка на езика — нищо от това не беше въображение. Учуди се, че си бе позволила да се съмнява в преживяното. Необузданото, буйно същество, което се стремеше към приключения, се появи отново — този път обаче не с любопитството на незнаещата. Днешният копнеж беше изпълнен със спомена от преживяното. Женското й сърце знаеше към какво да се върне. Този гневен и нагъл чужденец беше първият и единственият й любим. Връзката им не беше прекъсната. Само да можеше да си спомни… или тя трябваше да му каже.

Девлин рязко вдигна глава — твърде бързо според нея. Замаяна — от учудване и топлина, Вероника вдигна очи към него. Страстта, която пламтеше в златните очи, й беше позната. Отново се видя срещу Хинд Див, повелителя на неочакваното, владетеля на тайните, които тя беше затворила в сърцето си.

Това не трая дълго. Пред очите й желанието и учудването бързо се превърнаха в объркване и враждебност.

— В името на Аллаха! Какво беше това безумие? — той говореше гневно, сякаш тя го бе тласнала към нещо глупаво.

Гореща червенина, която нямаше нищо общо с виното, заля челото й.

— Само целувка, бура сахиб!

Отговорът й очевидно го изненада.

— Защо говорите персийски?

Вероника потърси отговор в лицето му. Наистина ли не помнеше нищо? А тя помнеше всеки миг, прекаран с него: топлината на кожата му върху нейната, силата на тялото му… За миг се изкуши да изкрещи истината в лицето му. Но не, тя не можеше, не биваше да му помага да си спомни — защото връщането на паметта можеше да я унищожи.

Бързо отмести поглед.

— Аз ви питам същото.

— Аз… — отговорът очевидно го затрудняваше.

На лицето му изведнъж се изписаха бдителност и нещо като страх. Хинд Див беше многолико същество: самодоволен, смел, нагъл, презиращ, ироничен, чувствен — но никога не се страхуваше, не допускаше да го наранят. След това разбра. Този мъж беше станал друг. Не знаеше нищо за предишното си Аз. Протегна ръка и помилва бузата му.

— Няма значение.

Нежното й докосване го отрезви.

— Не! — блъсна я и куката му се закачи в ръкава й.

Тя политна назад и роклята се разпра. Вероника се погледна и потрепери. Деколтето й беше разголено! Трябваше веднага да се покрие.

Когато разбра какво е направил, Девлин се изчерви от срам. Тази жена го смущаваше — най-вече с властта, която имаше над него. Защо не можеше да обуздае чувствата си? По-добре да не я беше докосвал. Остатъкът от достойнство, който беше спасил от разрушения си живот, беше много трудно извоюван и доста оскъден. По-добре да се отвращава от него, отколкото да го съжалява.

— Отивам си. Ако имате поне малко разум, ще се приберете в стаята си и ще заключите вратата.

Вероника скръсти ръце под гърдите и вирна брадичка.

— И защо?

Желанието да я обиди помрачи погледа му, който се плъзна бавно по тялото й. Той навлажни устни и отговори, натъртвайки на всяка дума:

— Малко ми трябва, за да ви хвърля на килима и да ви любя. В сегашното си състояние нямате сили да се съпротивлявате!

Цветът се отдръпна от бузите й и той разбра, че е улучил.

— Непоносимо!

— Помнете какво ви казах и стойте далече от мен!

Бесен, че трябва да отстъпи, той й обърна гръб. Трябваше веднага да се отдалечи от нея, да не я гледа, да не вдъхва аромата й, да забрави вкуса на устните й. О, Аллах, как я желаеше! Кръвта течеше в жилите му като огън.

Спря на вратата и изсъска заповеднически:

— Ще забравите какво се случи!

— Разбира се — надвита от чувствата си, тя знаеше, че трябваше да се държи далече от него. Наведе се и вдигна кутията, която той бе захвърлил на пода.

— Вземете си я.

Девлин направи рязък жест със здравата си ръка.

— Ще ви трябва. Утре заминаваме за Лондон.

— Аз няма да тръгнах вас.

— О, напротив! — без да я погледне, той излезе и затръшна вратата.

Шумът отекна оглушително под тясното стълбище, където се криеха Лоръл и Хиацинта. Въпреки студа и тъмнината, те се бяха промъкнали в задната част на къщата, за да подслушват ставащото в библиотеката от вратата за слугите.

Хиацинта блъсна Лоръл, която се беше навела и гледаше през ключалката.

— Какво чу?

Лоръл се изправи и пошепна унило:

— Ще я отведе в Лондон.

— А ние ще останем тук, така ли?

— Така изглежда — мракът скри завистта в очите й.

— Слава богу, че ще се махне! — Хиацинта изпухтя презрително. — Косата ми още мирише на боракс. Цялото тяло ме сърби от лосионите й. Ако си въобразява, че ще ядем онези гадости… Какво? — изсъска тя, когато Лоръл я ощипа по ръката, за да я накара да млъкне.

— Сега имаме по-големи грижи от глупавите й яденета!

— Защо? Казаха ли още нещо?

— Ти не разбираш ли? Двамата ще пътуват заедно и тя може да му наговори какво ли не. Ще го настрои срещу нас и какво ще правим тогава? — Лоръл беше видяла повече от достатъчно. Тялото й трепереше като в треска. Лорд Синклер бе целунал мащехата им! Чувството й за приличие беше дълбоко наранено и не й позволяваше да разкрие истината. Ала гледката се запечата дълбоко в съзнанието й и я накара да се почувства малка и нищожна. Планът й да завладее виконта все още не съдържаше нищо конкретно, докато проклетата й мащеха напредваше с бързи крачки.

— Само като си представя, че тази безлична, луничава буржоазка… — Лоръл стисна устни, неспособна да обуздае мислите си.

Отварянето на кутиите с подаръци не беше донесло желаната радост. Тъй като кутиите не бяха надписани, Пеони намери в своята копринена риза с дантели, а в кутията на Алисън имаше розови чорапи. Хиацинта стана притежателка на красиво избродирани ластици, Цинара се сдоби с накит за коса с розови пера, а самата тя — с индийски шал. Всички подаръци, освен шала, бяха предназначени за омъжена жена — или за любовница. Вече знаеше защо. Лорд Синклер бе казал, че всички подаръци са били за Вероника.

— Мръсница! — изсъска Лоръл.

Подаръци за новата любовница на лорд Синклер! Как можа да се случи това? Кога се бяха намерили? Лоръл си заблъска главата да намери отговора и изведнъж се сети: двамата със сигурност се познаваха от по-рано.

— Естествено! Когато се прегърнаха, заговориха на някакъв дяволски език… Със сигурност се познават от Персия!

— Прегърнали са се? — пошепна слисано Хиацинта. — Какво говориш?

— Нищо — Лоръл стисна устни.

Откакто беше станала млада жена, тя копнееше за обществено признание и страдаше от неясно, подплатено с гняв усещане, че има сили, които й отказват това право, а тя не е в състояние да се бори. Току-що бе станала свидетелка на сцена, която потвърди подозренията й. В гърдите й пламна луд гняв срещу мащехата.

— Трябва да я спра! Ще намеря начин да я отстраня!

Тихо цвърчене накара Хиацинта да сграбчи ръкава на сестра си.

— Какво беше това?

Лоръл я бутна сърдито.

— Сигурно плъх.

— Плъх! — изкрещя Хиацинта и ужасено се прилепи до стената.

Лоръл затисна устата й.

— Тръгвай с мен! Ще изпратим писмо в Лондон. По-точно няколко писма.

Осъдена на безделие в провинциалната пустош, Лоръл се бе научила да пише изискани писма и сега реши да използва силата си. С таланта си да измисля остроти и да подхвърля злобни намеци тя забавляваше и ужасяваше приятелките си през краткото време, когато беше ходила на училище. Само за половин час написа писма до семейния адвокат и до един далечен роднина в горната камара. След това писа до гвардейската кавалерия, за да се осведоми за новия виконт. Не знаеше какво точно се надяваше да научи от отговорите — беше се представила като мила млада дама, загрижена и изпълнена с неясни подозрения към двамата нови хора в живота й. „Искам да се уверя — завършваше тя, — че няма нищо, дори най-малката дреболия, което да оправдае опасенията ми. Защото имам малки сестри, а новият виконт и мащехата ни не са нито женени, нито кръвни роднини.“

Тя запечата готовите писма и се обърна към Хиацинта.

— Позвъни за слугите! Отдавна мина време за вечеря, а ние не сме хапнали нищо. Трябва да се подкрепя.

На звъна се отзова Бершъм.

— О, скъпи Бершъм! — извика ласкателно Лоръл. Интригата беше повдигнала духа й и тя умираше от глад. — Искаме вечеря. Нищо тежко, само малко пуешко, студена шунка с яйчен сос и няколко парчета сладкиш.

— Лейди Абът вече определи менюто за вечеря — отговори Бершъм, който очевидно се чувстваше неловко. — Ще помоля да ви направят една табла.

— Не ме е грижа какво е поръчала онази! Искам да ям онова, което ви казах. Донесете ми го!

Лицето на стария иконом придоби измъчено изражение.

— Не мога да се противопоставя на нарежданията на господарката…

Лоръл размени поглед с Хиацинта, която се изправи войнствено пред стария човек.

— Чуйте ме добре, вие, покорен стар идиот! Тя няма да остане дълго господарка на тази къща! А щом си отиде, ще си имате работа с мен. Разбрахме ли се? — погледът й падна върху таблата в ръката му. — Какво носите?

— Писма за лейди Абът — отговори Бершъм.

— Веднага ми ги дайте! — извика Лоръл и в бързането си настъпи сестра си по крака. — Веднага, казах! — тъй като старецът очевидно се колебаеше, тя грабна писмата от таблата.

— Лейди Абът отдавна чака тези писма — изрече ужасено Бершъм. — Затова ги донесох от Лондон.

— Ние ще се погрижим да ги получи — отговори убедително Хиацинта и Бершъм наведе глава. — Мис Лоръл ще й ги занесе още сега в стаята й.

Лоръл изследваше петте писма в ръката си с внимание, което нито сестра й, нито икономът биха определили като нормално любопитство. Като забеляза, че я наблюдават, тя им обърна гръб.

— Какво още искате? Вървете си!

— Ще предам на милейди, че ей сега ще получи писмата си — каза Бершъм и неохотно се оттегли.

Едва излязъл, Хиацинта се втурна към сестра си.

— Откъде са писмата?

— Не знам — Лоръл ги прегледа отново. — Печатът е от военен пост в Лисабон.

— Лисабон ли? Но тя идва от Персия!

— Така твърди тя. Винаги съм я смятала за лъжкиня и измамница. Ще отворя писмата и ще науча истината.

— Не бива! — извика ужасено Хиацинта. — Тя ще забележи!

— Какво ме е грижа? — Лоръл се обърна със злобна усмивка към голямата си сестра. — Ще направя всичко, за да спася семейството от алчността на една авантюристка! И ти няма да ми попречиш. Ако посмееш, ще ти отмъстя, както аз си знам!

Смаяна от злобния изблик на сестра си, Хиацинта не смееше да се помръдне.

— Не го прави!

— О, разбира се, че ще го направя! — Лоръл изпъна рамене. Най-сетне съдбата се бе показала благосклонна към нея. Тези писма бяха истинска вкусна хапка. Облиза се и извика: — Дано Бершъм по-скоро донесе храната. Умирам от глад!

15

Девлин все още не можеше да повярва, че бе позволил да го заведат на църква. Първо, не беше особено религиозен, макар че на бойното поле се беше научил да се бои от бога, и второ, изпитваше дълбоко отвращение, когато ставаше обект на любопитство. Точно това се беше случило. Между първия псалм и проповедта броят на вярващите се беше удвоил. Без съмнение колебаещите се бяха скочили от леглата си, щом бяха чули новината, че новият виконт Шрюсбъри е дошъл на църква. Постоянният поток закъснели енориаши препълни божия храм.

Тъй като мястото на семейство Шрюсбъри, отделено с фина решетка, се намираше под ъгъл спрямо редиците от пейки, вярващите имаха чудесна възможност да огледат новите му членове. Девлин много искаше да вдигне шапката, за да скрие лявата половина на лицето си, защото погледите, които непрестанно усещаше, го вбесяваха. Макар че положената в скута ръка оставаше невидима, присъстващите със сигурност бяха разбрали, че дясната му ръка липсваше. Още рано сутринта се бе случило нещо, което провокира любопитството им.

Лордът стисна устни. Сутринта, когато излизаше от стаята за закуска, насреща му се появи най-дебелата между сестрите Шрюсбъри, която тайно в себе си наричаше „камилата“. Раменете й бяха загърнати в шала, който беше купил за Вероника.

Тя му се усмихна очарователно, показа трапчинките си и благодари със силни думи за великолепния подарък. През цялото време се загръщаше в шала и показваше пищната си гръд. Девлин неволно се запита какви ли прелести от женската анатомия щеше да му покаже, ако й се бяха паднали кутиите с копринената ризка или чорапите.

Тя го удостои с многозначителен поглед и рече:

— Много ми се иска да знам какво донесохте на новата ни мащеха. Тя е истинско чудо, уверявам ви! Понякога ми се струва, че има свое дете, с което се е упражнявала. Но това е невъзможно, нали? Толкова добра майка на доведените си дъщери, а толкова неопитна в тази област!

Веднага му стана ясно, че думите й бяха фалшиви; но не можа да си отговори защо му бе казала всичко това. Малката изпусна кърпичката си — прастар женски трик — и тогава му стана ясно: тя кокетничеше.

Тъй като беше невъзможно да не реагира, той се наведе да вдигне кърпичката и да й я върне. Тогава Лоръл забеляза куката на ръката му. Изненадата на лицето й беше истинска, но в следващия миг тя измяука като попарена котка и се свлече в безсъзнание на пода. Девлин веднага разбра, че припадъкът беше изкуствен и му се дощя да се изсмее. Ако малката знаеше каква гледка представляваше, сигурно щеше да се откаже завинаги от тези номера. Твърде ядосан, за да й предложи помощта си, той се отдалечи. Много добре беше забелязал, че малката измамница внимаваше да не си удари главата, докато падаше.

Голямата й сестра, дракон с конско лице, която в момента седеше от лявата му страна, се появи точно навреме, за да помогне на сестра си. Нямаше съмнение какви бяха чувствата й към него. Беше толкова скована и гледаше така строго, че той развеселено се запита как ли ще реагира, ако докосне рамото й. Сигурно щеше да го удари с ветрилото си. Другите три сестри седяха в каретата като отровни гъби и не го изпускаха от поглед. Дори персийският посланик нямаше да бъде подложен на толкова щателен оглед, каза си ядно Девлин.

Единственият член на компанията, който се чувстваше по-зле от него, беше дамата отдясно. През последния час Девлин бе открил, че лейди Абът Притежава приятен тъмен глас, по-подходящ за селски песни, отколкото за църковни хорали, но му харесваше. И тя беше нервна като него — издаваха я ръцете в прости ръкавици, които постоянно се движеха, и зъбите върху долната устна. Очевидно и тя като него не обичаше да се излага на показ.

Той я погледна и тя отговори на погледа му. Беше готов да се закълне, че търси подкрепата му, макар че не казваше нито дума. Погледът му се опита да й вдъхне кураж. Скоро службата щеше да свърши. Ще се справим, каза си той и смръщи чело.

Тя беше виновна, че беше дошъл на църква. След глупавата случка с Лоръл, лейди Абът го посрещна на горния етаж със съобщението, че въпреки желанието му, не възнамерява да замине с него за Лондон. Вече не помнеше какво й беше отговорил; но последва дълъг, изтощителен дебат, който влоши настроението му.

И двамата се държаха глупаво — тя му крещеше, той й отвръщаше с крясъци. Когато повика Бершъм да събере багажа й, тя заяви, че Бершъм може да напълни сто куфара, но тя няма да тръгне с него и толкова. Тогава той й заяви, че ще заповяда на слугите да я отнесат в каретата, ако не се качи доброволно.

Събрала цялото си възмущение, тя му отговори, че е възрастна жена, омъжена и овдовяла, и може да прави каквото си иска — дори то да не отговаря на представите му. Не искала да отиде в Лондон и това изобщо не го засягало. Той я прониза с мрачен поглед и отново заплаши при нужда да я вразуми насилствено.

Грозна сцена, неловка и излишна. Добре, че накрая се бяха появили трите млади сестри Шрюсбъри, за да кажат, че искат да отидат на църква.

Тогава се прояви бързият ум на лейди Абът и той неволно й се възхити. Тя изпрати момичетата да оправят тоалетите си и им нареди да седнат в каретата, която той бе заповядал да докарат пред къщата, за да ги отведе обратно в Лондон. Кочияшът покорно изпълни нареждането й да ги закара на църква в Уфтън Нервет.

Все пак последната дума щеше да бъде негова!

В гърдите му се надигна смях. Забеляза погледа й, но този път не посмя да го задържи. Преди да се качи в каретата, изненадан от решението си да я придружи, той нареди на Бершъм бързо да опакова вещите й. Кочияшът щеше да вземе багажа, докато господарите седяха в църквата. Скоро щеше да пристигне втора карета, която да върне момичетата в Крийзъс Хол. Лейди Абът щеше да разбере за плана му едва щом седнеше в пътническата карета. След това трябваше да не я изпуска от очи, докато не стигнеха в Мейфеър.

Девлин се усмихна. Доставяше му огромно удоволствие да я дразни. Когато забравяше да играе ролята на безлична вдовица, лицето й се оживяваше и ставаше почти красиво. А целувката й! Колко топли бяха устните й върху неговите! Колкото повече мислеше затова, толкова повече се убеждаваше, че двамата се познаваха от по-рано. Но ако е така, защо тя не искаше да му каже?

Девлин сведе глава към празния си ръкав. Нямаше никакво намерение да повтори глупавата си постъпка от снощи, когато скъса роклята й. Тя не изглеждаше много ядосана; но дори той беше наясно, че размахването на опасната кука нямаше нищо общо с романтиката. Предстояха им три часа насаме в каретата, преди да пристигнат в Лондон. Повече от достатъчно за дискретен флирт. Само при мисълта за това кръвта му се затопли и слабините му се напрегнаха.

Девлин се раздвижи недоволно върху тясната пейка. Моментното обкръжение беше неспособно да потуши огъня в мислите и физическите му реакции.

След безобразно скучната и изтощително дълга проповед последва неизбежното опрощаване на греховете и най-после службата завърши с общо песнопение. Облекчен, Девлин забеляза, че Вероника също като него нямаше намерение да поздрави дългата редица от съседи и познати, които чакаха до входа на църквата. Тя размени няколко думи с викария, след което се запъти право към каретата. Правейки се, че не чува изненадания шепот, той тръгна след нея, като кимаше на всички страни, но не се спря при никого. Със задоволство забеляза двата куфара, вързани на покрива. Кочияшът отвори вратичката и Вероника бързо се настани на меката седалка. Девлин влезе след нея и вдигна стълбичката.

— Какво правите? — попита възмутено тя. — Момичетата също ще дойдат!

— Само през трупа ми — заяви Девлин. — Към Лондон! — извика той на кочияша и затръшна вратичката.

Вероника зяпна изумено.

— Веднага отворете вратата! Щом дойдат момичетата, си отиваме право вкъщи!

— Бершъм ще се погрижи за тях. Не виждате ли, че си имат друга работа! — Девлин посочи с глава към църквата. Алисън разговаряше с викария, Пеони и Цинара стояха от двете й страни, Хиацинта беседваше с няколко възрастни дами. Само Лоръл бе забелязала тръгването на каретата и я изпрати с мрачен поглед.

Когато й стана ясно, че няма полза да протестира, Вероника се отпусна на седалката и заяви възмутено:

— Това е отвличане!

Мъжът насреща й небрежно вдигна рамене.

— Наричайте го, както щете. Най-важното е да дойдете с мен в Лондон.

— Вече ви казах, че не искам. Ако не заповядате на кочияша да спре, ще скоча в движение.

Той се наведе към нея.

— Предупреждавам ви, че съм готов да седна отгоре ви, за да предотвратя тази безумна постъпка.

Устните й потръпнаха издайнически.

— Вие сте жалък негодник!

— Не го оспорвам.

Учудена от себе си, тя си призна, че се наслаждаваше на битката; но нямаше да си прости, ако му позволеше лека победа.

— В Лондон не можете да ме държите като затворница. При първия удобен случай ще изчезна!

Той посегна към едно от пътническите одеяла от подплатено с кожа кадифе и го разгъна.

— Имам нужда от компанията ви за една или две вечери. Наистина ли времето ви е толкова скъпо, че не можете да прекарате една вечер с мен в служба на краля? Толкова ли не можете да ме понасяте?

— В служба на краля? Какво бих могла да сторя аз за негово величество?

Той се наведе и зави коленете й с одеялото.

— И вие сте като другите жени! Щом се спомене монархията и веднага наострят слух.

— Предполагам, че това трябваше да прозвучи като унищожителна оценка — за съжаление аз не разбирам намека ви и моля за обяснение — той вдигна одеялото към талията й и тя потръпна. — Аз ще го направя — възпротиви се тя, когато ръцете му се плъзнаха по хълбоците й и продължиха към гърдите.

Девлин я пусна, облегна се назад и кръстоса крака.

— Жените са готови да се примирят с всички неудобства, за да подсигурят издигането си в обществото.

— Естествено нито един мъж не е готов да извърши геройство в името на своя крал! Никога не би напуснал родината си, за да завладява чужди страни, никога не би поел риска да бъде улучен от куршум или пронизан от сабя, никога не би поставил на карта живота си за нещо толкова опасно, каквото е националната гордост!

Девлин изръмжа нещо неразбрано и нахлупи шапката си над очите, защото светлината го заслепяваше. По-добре да не вижда и Вероника.

Доволна, че е имала последната дума младата жена се отпусна на седалката. Не беше глупава. Бе видяла багажа си на покрива и знаеше какво я очаква. Но беше ужасно любопитна да преживее Лондон от гледната точка на един виконт. Беше й хрумнало, че въпреки отказа му да й помогне, можеше да се запознае с полезни хора. Най-важната й задача беше колкото е възможно по-скоро да отведе пред олтара поне една от сестрите Шрюсбъри — дълг, който ставаше още по-спешен поради новините от Лисабон.

Най-после получи четири писма от Аги! Облекчението, което изпита, докато ги четеше, бе толкова голямо, че ги сложи под възглавницата си и спа с тях. Днес бяха до сърцето й в корсажа.

Джейми расте бързо и даже дебелее, бе писала Аги. Гласът му можел да се мери само с апетита му. „Пие повече мляко от двамата близнаци на предишното ми място“ — обясняваше старата й бавачка.

Сърцето й беше пълно с копнеж. Не можеше да понесе дългата раздяла. Беше готова да пренебрегне даденото обещание и да отплава веднага за Лисабон… а после?

Всеки ден си повтаряше, че рано или късно в Англия ще научат, че е родила син в Португалия, и страхът й нарастваше. Вярно, че бе успяла да скрие бременността си и раждането от офицерите на Уелингтън, но никой не можеше да предвиди какви слухове щяха да стигнат до родината. Трябваше да напусне Англия, преди да я изобличат като измамница.

— Замислихте се…

Лорд Синклер беше свалил шапката си и я наблюдаваше с дълбокия, съсредоточен поглед на Хинд Див.

— Време е да се опознаем по-добре. Знаете ли, сега ми хрумна, че не знам малкото ви име.

Тя не му повярва, но нима можеше да крие нещо толкова обикновено като името си?

— Вероника.

Той се усмихна.

— Сигурно баща ви го е измислил. Необичайно име за англичанка, но трябва да призная, че ви подхожда.

Вероника се изчерви. Той й бе направил комплимент! Не биваше да го приема твърде сериозно. Майка й беше много загрижена за очебийния цвят на косата й.

— Аз също не знам името ви.

— Девлин.

— Девлин? Подходящо име за джентълмен! — тя му хвърли подигравателен поглед. — Доколкото знам, означава смел, рицарски — което във вашия случай е съмнително.

— Съмнително? — мъжът насреща й вдигна въпросително черните си вежди.

— Всъщност името ми харесва. Оставя отворена вратичка за различни тълкувания.

Той се усмихна развеселено.

— Не ми се ще да чуя тълкуванията ви. Нима се съмнявате, че съм смел, дързък и рицар като всеки друг мъж?

Преди да е успяла да се сдържи, тя го огледа от глава до пети. После бързо се извърна към прозореца.

— Моята оценка няма да ви хареса.

Девлин изпита желание да я сграбчи за раменете и да поиска обяснение. Как смееше да пуска такива забележки! Ала не посмя да я докосне, тъй като щеше да последва нещо съвсем друго.

— Какво име бихте избрали за наследника на семейното име?

— Какво? — Вероника го погледна стреснато.

— Как бихте нарекли сина си?

— Но аз нямам…

Защо бе заговорил точно по тази тема — най-опасната, най-неприятната? Дали беше открил тайната й? Не, невъзможно! Нямаше да попита така откровено, ако подозираше за съществуването на наследника на титлата си. Но от Хинд Див можеше да се очаква всичко.

Тя се извърна към прозореца, за да скрие смущението си.

— Защо питате?

Страхът в гласа й учуди Девлин, но като видя как трепереше брадичката й, изпита съчувствие. Много скоро го последваха и други, не толкова почтени емоции. Тази жена беше невероятно загадъчна, будеща съчувствие и заедно с това неустоимо привлекателна.

— Говоря за разни неща, за да минава времето, мадам — отвърна небрежно той. — Когато човек е загубил паметта си, му е трудно да води лек разговор.

Загубил паметта си! Вероника примигна. Тревогата й беше неоснователна. Не можеше да открие тайната й, защото нямаше спомени, които да свърже с евентуалните слухове за детето й. Прогони съмненията си и отговори откровено:

— Щях да го кръстя Джейми, на баща си.

— Джейми. Хубаво име, силно… носили са го двама английски крале.

Вероника поклати глава.

— Не съм мислила за синята кръв. Тя не ме интересува. Аз съм дъщеря на Джеймс Фортнъм от Бушир в Персия.

— Персия… — Девлин повтори думата бавно и видя как пръстите й трескаво стиснаха платнената чантичка.

Защо не смееше да му разкаже за семейството си? Хищническият му инстинкт веднага бе подушил ранимостта й и събуди интереса му към тази тема. Тя криеше нещо — нещо, което се отнасяше до него и което според нея той не биваше да знае.

— Ето откъде знаете персийски. Вероятно баща ви е бил офицер от индийската армия?

— Не. Търговец от Източноиндийската компания.

— Аха. Да не би случайно да имате нещо общо с английската фирма „Фортном и Мейсън“? — тя кимна с готовност, но отново му хвърли подозрителен поглед изпод червеникавите мигли. — Имате ли много роднини в Англия?

— Вероятно, но не близки роднини.

Той не се интересуваше толкова от отговорите, колкото от израза на лицето й. Устата й беше великолепна, голяма и зряла като праскова.

— Сигурно ви е трудно — сама, толкова далече от родината.

— Родителите ми починаха.

Видя мъката й и понечи да каже, че ще пази свято тайните й, все едно какви са; но веднага отхвърли тази смешна идея. Никога не се беше вълнувал от чувствата на други хора. Искаше нея, не тайните й! Желанието заплашваше да го надвие.

— Познавахме ли се в Персия?

— Не съм срещала човек на име Девлин Синклер — отговори уклончиво тя.

Не беше попитал това! Значи бяха стари познати, но подозрителността й пречеше да му се довери. Умният тактик винаги знаеше кога да нападне и кога да отстъпи.

— Как се запознахте с лорд Абът?

Вероника не отговори. Загледана в силното лице с гордо изражение, тя мислеше за целувката от предната вечер и беше готова да повярва, че пронизващият златен поглед беше предназначен единствено за нея.

Глупачка! Това беше абсурд! Какво щеше да й даде той, ако го окуражеше? Само мъка и болка. Чрез женитбата си беше влязла в неговата класа, но в нея имаше много неща, които той никога нямаше да приеме. Ами Джейми? Дали щеше да й повярва, че му е родила син, след като не можеше да се опре на собствената си памет? Защо да й вярва? Но дори да й повярва — каква полза от това? Дори да преценеше, че тя не е просто уличница и синът й не е копеле, обществото никога нямаше да ги приеме. Не, и за двамата беше по-добре, ако и той като другите я смяташе за обикновена буржоазка, издигнала се чрез женитбата си, или за авантюристка, примамила в капана умиращ възрастен мъж.

— Източноиндийската компания се обърна към мен с молба да се погрижа за лорд Абът, който беше тежко болен. Не е необичайно един болен възрастен мъж да си въобрази, че се е влюбил в гледачката си. Някои са достатъчно глупави да й направят предложение. Надявам се, че това ви е достатъчно, защото разговорът ме уморява — тя се загледа през прозореца, стиснала ръце с такава сила, че кожата на пръстите й побеля.

Девлин видя, че устните й бяха посинели от напрежение, и съжали за посоката, която беше взел разговорът. В никакъв случай не искаше да я засегне, но го направи. Очевидно женитбата й беше вдигнала голям шум и тя страдаше от клюките. Въпреки обичайната си тактичност Бершъм му бе разказал, че момичетата Абът я посрещнали с груба враждебност. Сигурно си мислеше, че й той ще се отнася с предубеждение към нея, защото е с буржоазен произход. Колко се лъжеше! Според него тя му беше повече от равна — достойна спътница!

Мрачният му поглед се отправи навън, без да забелязва нищо съзнателно. Валеше силен дъжд. Пламенното желание да я люби го правеше непохватен. Инстинктът му подсказваше, че в миналото е бил доста по-сръчен, когато е трябвало да завоюва някоя представителка на красивия пол. Засега обаче близостта и проклетият парфюм подлагаха на жестоко изпитание самообладанието му.

— Забранявам ви да слагате този парфюм в мое присъствие!

— Моля? — Вероника се обърна изненадано към него. Мислите й, за разлика от неговите, бяха много далече от тясната, неудобна карета.

— Не желая да усещам този парфюм. Специфичната композиция ме дразни.

— Дразни ви?

— Да, обърква ме, гневи ме, пречи ми. Това достатъчно ли е?

— Разбирам.

Той се обърна предпазливо към нея.

— Наистина ли?

Той флиртува, каза си тя, учудена и зарадвана. Но не можеше да си позволи да реагира. Отдръпна се по-далече от краката му, защото нямаше да понесе дори най-лекото докосване.

— Защо не вземете кон и не препуснете напред, след като присъствието ми ви е неприятно?

— Конете не обичат, когато ездачът държи юздата така несръчно като мен.

Преди да е успяла да се сдържи, тя хвърли поглед към десния му ръкав.

— Не можете ли… — гневното му изражение я накара да замълчи. На мястото на първата мисъл се появи втора, родена от смайването и страха. Той нямаше право да й говори, сякаш бяха… интимни. — Е, добре, ще запазя мнението си за себе си. Но ще използвам парфюма си когато и където искам.

Девлин не издържа.

— След като очевидно не проумявате същността на мъчението ми, ще си послужа с малка демонстрация.

Хвана ръцете й и я вдигна от седалката. Настани я в скута си и нареди строго:

— Искам да чуя истината: ще се откажете ли от женските номера, ако знаете как ми действа интересът ви?

— Никога няма да се откажа да бъда самата аз, без да ме е страх от последствията — отговори сърдито тя. Сърцето й биеше толкова силно, че той със сигурност го чуваше.

Девлин не чуваше ударите на сърцето й, но видя пулсирането на вената на шията й. Екзотичният парфюм, който излъчваше кожата й, го изпълни със сладката болка, която се появяваше винаги в нейно присъствие. Докато се взираше в лицето й, толкова близо до неговото, и се бореше с желанието да свали проклетата шапка и да разпусне абсурдно червените къдрици, той разбра, че тя е лежала в прегръдката му много преди снощната вечер и го е целувала със същата страст, която и днес усещаше под сдържаната фасада. Какво значение имаше, че не искаше да му каже кога, къде и защо? Тя беше тук, в ръцете му, и не се съпротивляваше. Все пак беше вдовица. Това означаваше, че няма основание за фалшив срам или момичешко смущение.

— Желая те, Вероника. Виждам, че и ти ме желаеш. Какво би могло да ни попречи?

Тя се скова в прегръдката му. Той притисна бедрата й към своите и тя усети движенията на силните мускули. Той беше действителен като никога досега, мъж от плът и кръв — не фантом, не плод на въображението й. Нямаше нищо общо с пленителния завоевател, който упояваше жертвите си. Тя видя отражението си в погледа му, усети желанието в прегръдката му и си каза, че не бива да му отговаря — тогава устните му завладяха нейните.

В този момент каретата се разлюля и се наклони на една страна, сякаш внезапно се беше отклонила от пътя. След страхливото цвилене на конете последва дрезгавият рев на кочияша, придружен от силно плющене с камшика. Каретата остана на две колела, вътрешността се размести, Вероника полетя към вратата и Девлин се стовари върху нея. След секунди каретата, сякаш обърната от невидима ръка, се върна в нормалното си положение и се понесе с такава бързина по паважа, че оста се счупи и Вероника извика уплашено. Девлин я прегърна здраво, но не можа да предотврати удара — тя политна напред и блъсна глава във вратичката. Пред очите й избухнаха звезди, после се разстла черен мрак. Чу някой да вика името й — все по-глухо и по-глухо, сякаш пропадаше в кладенец.

Девлин изруга ядно и се надигна от пода на каретата. Обърна се и надникна през отворената врата. Валеше все така силно. На известно разстояние забеляза неясните очертания на две коли. Чу крясъците на кочияша и лакея на Шрюсбъри, които се опитваха да освободят конете от заплетения впряг.

— Пред нас е станала катастрофа — обясни той. — Ранена ли сте?

Като не получи отговор, Девлин се обърна рязко и видя Вероника на пода в краката си. На челото й имаше размазана кръв. От ъгълчето на устата също се точеше тънка струйка кръв.

Бързо, с прецизност, издаваща дългогодишен опит в установяването на смъртта на бойното поле, той сложи пръсти под бузата й, за да напипа пулса. Сърцето й биеше много бързо. Въздъхна облекчено и изпрати кратка молитва към небето. Когато клекна до нея, каретата изскърца заплашително. Ако се съдеше по наклона, бяха изгубили едно колело. Това не го разтревожи особено. Много по-страшно беше, че Вероника не се помръдваше. Развърза внимателно панделките и свали шапката й. Мушна ръка под раменете й и я облегна на гърдите си.

— Лошо ли сте ранена, милейди?

Тя отвори очи и той прочете в тъмните дълбини объркване и силна болка.

— Вие ли сте, сахиб? — промълви тя на персийски.

— Кой трябва да съм, бахия? — попита той със смръщено чело.

Вероника се разтрепери, устните й се отвориха, примигна. Той забеляза съвсем точно кога дойде на себе си — със съзнанието се върна и сдържаността, която беше може би най-съществената й черта.

— Вие сте… лорд Синклер…

Изгубеният шанс причини болка и на двамата. Очевидно тя не искаше да каже това — а той нямаше ни най-малка представа как би могъл да й помогне.

— Загубихме едно колело — той попипа внимателно главата й с лявата си ръка. Копринено гладката кожа беше леденостудена.

— Ранена ли сте?

Тя поклати глава.

— Само се ударих.

Не й повярва, защото се опита да се отдели от него и от гърлото й се изтръгна стон.

— Не се движете — опипа предпазливо ръцете, после тялото до кръста. — Боли ли? — питаше всеки път и тя отговаряше задъхано: „Не!“

Без да бърза, провери долната част на тялото й и седалището. Накрая каза:

— Опитайте се да раздвижите краката — проследи как тя вдигна първо десния, после и левия си крак и се усмихна облекчено. — Може би сте права — раняването не е тежко.

Никак не му хареса обаче, че подутината на челото й непрекъснато нарастваше и устните й кървяха.

— Да не се е разхлабил някой зъб?

Вероника обходи с език устната си кухина и поклати глава.

— Прехапала съм си езика.

Измореният кочияш провря глава през вратичката.

— Всичко наред ли е, милорд, милейди?

— Горе-долу сме добре. Няколко драскотини, това е всичко. Как стана злополуката?

— Да ги вземат дяволите! — кочияшът погледна през рамо. — Стана сблъсък на пътя пред нас, милорд. Един файтон закачи пощенската карета. Опитах се да ги избегна, кълна се. Но карахме твърде бързо. Едно колело се откъсна… Паважът е мокър, хлъзга се и…

— Идете да видите дали можете да помогнете. И аз ще дойда — Девлин погледна загрижено Вероника. — Или да остана при вас?

— Съвсем не. Аз съм добре, наистина — гласът й звучеше по-бодро и тя дори се усмихна. — Нищо важно не пострада, само достойнството ми.

Той я огледа внимателно. Никак не му се искаше да я освободи от прегръдката си.

„Какво би могло да ни попречи?“ Тя не бе отговорила на въпроса му, но нито времето, нито мястото бяха подходящи да продължат по темата.

Настани я внимателно върху наклонената седалка и посегна към пътническото одеяло, за да я завие.

— Не мърдайте! Скоро ще се върна.

Девлин излезе от пострадалата карета и, без да обръща внимание на леещия се дъжд, се запъти към двете коли, които бяха спрели насред пътя и препречваха оживеното движение: масивна карета и висок състезателен екипаж. Много от пътниците, които не можеха да се придвижат, слизаха от колите и помагаха, с каквото могат.

Кочияшът на Шрюсбъри го пресрещна на половината път.

— Лоша работа, милорд. Кочияшът на екипажа паднал от капрата и получил тежка рана.

— Има кой да се погрижи за него — Девлин тръгна обратно. — Тъй като загубихме колело, ще попитам дали някой може да вземе лейди Абът.

— Не е нужно, милорд. Изпратих лакея да се осведоми. Ще мине доста време, преди движението да се възстанови. Времето е лошо… кой знае кога ще разчистят…

— Ще видим.

Девлин се върна бързо при каретата. Не се притесняваше, че при този студ и влага чакането щеше да бъде крайно неприятно. Дрехите му вече бяха мокри от декемврийския дъжд. Престоят в каретата щеше да се превърне в мъчение. Отвори вратичката и се качи.

Вероника седеше на наклонената седалка, вдигнала крака на отсрещната.

— Ударила съм си глезена. Нищо сериозно — добавих усмивка тя, но болката в очите остана.

Девлин разбра: и тя като него мислеше за минутите преди злополуката. Седна внимателно до нея и опря лакти на коленете си, сякаш беше уморен.

— Трябва да чакаме. Едното колело е счупено.

— Значи сме имали късмет — заяви сериозно тя. — Чух как кочияшът каза, че някой бил тежко ранен.

— Ранен е глупакът, който се опитал да изпревари пощенската карета с лекия си файтон. Проклет идиот! — Девлин протегна ръка и обхвана брадичката й. Завъртя я на едната страна, после на другата — докато се убеди, че цицината на челото беше единствената следа от падането. Прегърна я и положи главата й на гърдите си. — Наистина имахме късмет. Голям късмет!

Младата лейди се облегна с готовност на широките му гърди и усети трепет, който не се дължеше само на нервите й. Колко твърди бяха мускулите му, колко беше топъл и силен, докато тя беше студена и слаба. Изглеждаше съвсем спокоен, докато тя беше готова да се разридае. А най-лошото беше, че не можеше да му разкрие чувствата си.

— Студено ли ви е? — той вдигна одеялото на раменете й и го мушна зад гърба й. — Така по-добре ли е?

Вероника отдели глава от рамото му. Прочете въпроса в погледа му и в следващия миг устните му завладяха нейните.

Дъхът му беше влажен и горещ. Меките движения на езика, който внимателно си пробиваше път, я накараха да затаи дъх. Желанието й беше твърде силно, за да се съпротивлява. Сключи ръце на тила му и се отдаде на удоволствието от целувката. Беше толкова приятно да се почувства смела като него. Постепенно му предложи езика си, той я прегърна силно и я сложи в скута си.

В продължение на минути се целуваха с нарастващо опиянение. Мълчанието се прекъсваше само от въздишки и тихи стонове. Той я милваше нежно и не й позволяваше да се отдели от него. Ръката му намери гърдите й под наметката и тя затрепери. Отдаде се на прегръдката му, обзета от желанието чувствата, в които до този момент не беше съвсем сигурна, да траят вечно. Когато я притисна към слабините си, тя усети желанието му и вкуси отново от насладата на една забранена, отдавна отминала нощ.

След минути — или след часове? — Девлин се отдели неохотно и помилва бузата й. В замъгления от страст поглед се четеше въпросът, на който тя не смееше да отговори. Бавно, съвсем бавно, той облече този въпрос в думи.

— Какво си ти за мен?

Тя обърна глава и потрепери от болка.

— Щом ти не си спомняш, аз не мога да ти кажа.

— Не можеш или не искаш?

Тя се отдръпна и яркочервените къдрици погъделичкаха лицето му.

— Значи трябва сам да открия истината.

Той притисна главата й под брадичката си и зарови лице в косата й. Великолепната червена грива миришеше на цветя и имаше вкуса на рая. Този път тя не се престори, че не се познават. Една от особеностите на жената беше да се прави на тайнствена във всичко, което засягаше сърцето. Изведнъж му стана ясно, че това наистина беше от областта на сърцето. Всичко останало можеше да почака, дори безумното желание, което го изгаряше. В този момент за първи път от много време насам изпитваше вътрешен мир.

16

— Но тя изобщо не прилича на вдовица! — лорнетът от черупка на костенурка се вдигна към две очи, светлосиви като дневната в изисканата къща на Мейфеър.

Вероника не издържаше да седи неподвижна под погледа на едрата, елегантна дама, която се бе появила най-неочаквано в трапезарията на лондонската й къща и сега я оглеждаше безцеремонно от глава до пети. Старомодният лорнет очевидно беше лично предпочитание, защото тоалетът й беше последен писък на модата. Към дневната рокля от плътна коприна на райета с дълги ръкави дамата носеше яркочервена къса наметка. На шията й грееше перлена огърлица, шапката беше украсена с щраусови пера, които се поклащаха тържествено, когато говореше.

След като привърши с огледа, дамата затвори лорнета, като го удари здраво в длани си.

— Трябва да ни запознаеш, Девлин.

Лордът, който бе станал при влизането й, беше учудващо спокоен за човек, чиято вечеря е била прекъсната от неканен гост.

— Лельо Лейси, не ти ли казаха, че не сме у дома?

— Глупости, Дев! Аз съм член на семейството. Освен това умирам от глад.

Дамата се понесе величествено към Девлин и му подаде кръглата си буза за задължителната целувка. Доволна от посрещането, тя се обърна към най-близкия стол и застаналият до вратата слуга побърза да го премести.

Тя седна и удостои Вероника с благосклонна усмивка.

— Не ме гледайте така тревожно, детенце. Девлин ми е като син, през последните двайсет години му бях като майка. Лошо момче, много лошо! Осмелява се да твърди, че не си спомня за мен.

— Това не е твърдение, лельо Лейси, а достойна за съжаление истина. Загубих паметта си.

— Глупости! Не може да не помниш някои подробности! Само преди две седмици ми писа и ме помоли да дойда в Лондон. Какво друго можех да си помисля, освен че имаш отчаяна нужда от мен! Аз съм ти майка!

— Майка или леля? — пошепна безпомощно Вероника с поглед към Девлин: дамата, която седеше насреща й, не изглеждаше много по-възрастна от него.

— Все едно и също е — обясни мрачно Девлин.

Лейди Симс разтърси глава, перлите и щраусовите пера се раздвижиха, черните къдрици, които обрамчваха изразителното лице, се разлетяха на всички страни.

— Не се притеснявайте от настроенията му, мила. Мъжете са трудно племе. Препъват се, вдигат шум до бога, но не позволяват хората, които ги обичат, да им помогнат — когато се обърна отново към Девлин, погледът й беше втренчен и неподвижен като на сова. — От два дни съм в града и винаги, когато дойда, ми казват, че не си вкъщи.

— Вярно е — отвърна кратко Девлин.

— Добре, примирих се. Но сега ти си тук и аз също! — тя посегна към салфетката и я разтвори в скута си. — За всичко останало ще говорим после. Сервираха ли ви вече супата?

Девлин се обърна към Вероника и тя прочете на лицето му стъписване и недоволство. Напълно споделяше тези чувства.

— Мислех, че ще мога да ви спестя изпитанията за днес, но за съжаление не успях. Простете, че прекъснаха вечерята ни, и позволете да ви представя леля си, лейди Симс. Лельо, това е Вероника Абът Доуагър, виконтеса Шрюсбъри.

Вероника стана и направи реверанс.

— За мен е удоволствие да се запозная с още един член на семейство Шрюсбъри, лейди Симс!

— Ние не сме роднини — лейди Симс говореше с остротата на дама от висшето общество, цялата пренебрежение и критика. Въпреки това, докато я наблюдаваше как маже масло на хлебчето си, Вероника изпитваше симпатия към нея. — Разправяха ми, че индийската вдовица е млада, Девлин, но чак толкова… просто смешно. Как смяташ да покажеш на приятелите ми тази ученичка?

— Трябва ли да ме покаже? — попита Вероника, макар да знаеше, че не бива да се обажда, когато не говорят на нея.

Лейди Симс хвърли многозначителен поглед към племенника си и отхапа от хлебчето.

— Да не мислите, че ме е грижа какви ги вършите двамата! Много добре разбирам защо си си избрал толкова млада любовница. Връщаш се у дома и изведнъж установяваш, че си станал виконт и заедно с имуществото си наследил и вдовицата… голямо изкушение за джентълмен, който твърде дълго е бил лишен от удобствата на цивилизования живот! Но да се отдаваш на удоволствията си, докато цял Лондон се разкъсва от любопитство? Не е редно, Девлин. Трябва да пазиш приличие. Знаеш, че външната страна на въпроса решава всичко.

— Не ви разбирам — промълви Вероника, макар че отлично разбираше. — Наистина ли се говори, че съм любовница на лорд Синклер?

— Клюки — изръмжа лейди Симс. — Но Девлин наистина се държи като омаян от женски прелести. Да, мила, казаха ми дори, че ви купувал дрехи! — тя се намръщи и отново я огледа изпитателно. — Надявам се, че тази рокля не е избрана от него. Подхожда повече на възрастна госпожа. Но зелената копринена рокля сигурно е мечтата на всяка жена. Как ще стои на тена и косата ви! Чуйте ме, момиче! На ваше място всеки ден бих излизала без шапка в открит ландауер — разбира се, когато грее слънце!

— Стига толкова! — Девлин бе видял как Вероника първо побледня, после се изчерви, докато леля му продължаваше да бъбри. — Оценката ти за връзката ми с виконтесата е напълно погрешна!

— Наистина ли? — лейди Симс премести поглед от единия към другия. — Наистина ли? Е, тогава моля за извинение. Но това няма да промени слуховете, нали знаете? Цял Лондон вярва, че ви свързва пламенна страст, благоприятствана от живота ви под един покрив. После пък те виждат да й купуваш рокли! Каква дързост! Естествено аз не одобрявам тази връзка — официално. О, супа от костенурка! — извика зарадвано тя, когато слугата й поднесе супника. — Молбата ми е чута!

— Чия майка сте всъщност? — попита Вероника, неспособна да се съвземе от няколкото сътресения, които беше преживяла само за минути. — Как можете да вярвате в клеветите срещу сина… или племенника ви?

— Всъщност сме братовчеди — обясни със загадъчно изражение Девлин.

Лейди Симс кимна и перлите, перата и къдриците й отново се разлюляха.

— Родителите на Девлин починаха от епидемията през 1788 година и аз взех момчето при себе си. Той беше на осем, а аз на седемнадесет, наскоро омъжена за най-добрия човек на света! Решихме да отгледаме Дев като наш син. Той беше много будно дете, но с непредвидим темперамент, капризен и склонен да се затваря в себе си. Останах му майка, тъй като господ не ме дари със собствени деца. Мъжът ми и аз сме много загрижени за бъдещето на Дев — тя дари Вероника с топъл поглед. — Вие също, нали?

— Естествено — отговори бавно младата жена. Никога не беше срещала дама като лейди Симс. — Уверявам ви, мадам, че не сме прекарали нито една нощ сами под този покрив. Доведените ми дъщери бяха през цялото време с нас.

— Картината на греха постепенно се оформя! — засмя се лейди Симс и поднесе към устата си лъжица супа. — Естествено, аз никога не узнавам тези клюки пряко. Лий, скъпият ми съпруг, често се връща с новини от клуба си. Някои са наистина скандални. Девлин прекара последните десет години в Ориента, но това не означава, че е придобил наклонностите на халиф. Представете си, някои твърдят, че имал собствен харем!

— Стига, лельо! — Девлин, който много добре беше забелязал нещастното лице на Вероника, изпита желание да заключи бъбривата си роднина в екипажа й и да го потопи в Темза. — Не виждаш ли, че притесняваш лейди Абът?

— Наистина ли? — лейди Симс изглеждаше искрено изненадана. — Нима не ви поднесох най-интересните лондонски клюки вместо десерт? Не намирате ли, че това е приятно разнообразие?

Вероника усещаше втренчения поглед на Девлин и не смееше да вдигне глава. Дали той знаеше какво се говореше в града? Притесняваха ли го клюките? Тя знаеше достатъчно за света, за да предположи, че слухове от този род повишаваха имиджа в мъжкия свят. За нея и за момичетата Шрюсбъри обаче те можеха да означават обществена катастрофа.

За да установи размера на нанесената вреда, тя попита предпазливо:

— Като член на семейството вие навярно сте защитили дъщерите на лорд Абът?

Лелята простена театрално.

— Защо не е имало кой да ги удави още при раждането им!

Девлин се изсмя и напомни на Вероника, че самият той преди време беше направил подобна забележка.

— Много строга оценка, уважаема госпожо.

Лейди Симс беше посветила вниманието си на агнешките котлети, които сервираше слугата.

— Питали ли сте се някога защо лорд Абът предпочиташе да прекарва времето си в далечни страни? Моят отговор е: за да се махне от малките вещици, произлезли от собственото му семе!

— Стига, лельо! — извика сърдито Девлин.

Дамата погледна Вероника и размаха вилицата си.

— Виж ти, накарах ви да се изчервите! Днес почти няма дами, които се изчервяват.

— Лъжете се по отношение на лорд Абът — отговори спокойно Вероника. — Той беше много загрижен за дъщерите си. Последните му думи и дела бяха за тях.

— Може би, но само защото вече е бил на път към Свети Петър, за да дава сметка за земните си дела. Проклятието на Абътови е, че раждат само фурии или мъже с увиснали рамене — тя сложи два котлета в чинията си. — Девлин е такъв, какъвто е, защото произхожда от странична линия на рода. Според мен е много добре, че основната линия прекъсна с вашия съпруг.

Очевидното презрение на дамата събуди закрилническия инстинкт, който Вероника междувременно беше развила към новото си семейство.

— Дори ако всичко, което казахте, да е вярно, момичетата не са виновни, че носят такова наследство.

Лейди Симс спря да се храни и за първи път погледна истински Вероника.

— Добре казано! Ако не познавах отблизо младите дами, мекото ми сърце сигурно щеше да се трогне. Миналата пролет се опитах да поизлъскам поне малко фасадите на двете най-големи момичета. Още първия ден, докато се връщахме от покупки, по-малката повърна в каретата, защото беше преяла, в модния салон унищожиха една шапка, за която се скараха, а голямата удари модистката с каната за чай само защото я убола с карфица! Цели три месеца не посмях да се покажа при мадам Ивон!

Вероника видя веселието в очите на Девлин, но той мълчеше тактично.

— Мисля, че оттогава има промяна. Момичетата са станали по-зрели и обуздават темперамента си.

Лейди Симс я погледна недоверчиво.

— Нямам представа какво трябва да се направи, за да станат що-годе приемливи за обществото. Често казано, не ви завиждам за новата ви роля на майка.

— Може би тази дама е издялана от доста по-здраво дърво, в сравнение с предишните им настойници — отбеляза сухо Девлин.

— Би трябвало да е от каучук! — лейди Симс посегна към купата с печени картофи. — Нито една жена от тази страна на Ламанша не искаше да се омъжи за лорд Абът, повярвайте! — докато си сипваше картофи, тя метна бърз поглед към Вероника. — Лорд Абът се е оженил за момиче с буржоазен произход с надеждата да осигури на хлапачките снизходителна майка с отворена кесия! Последното дело на един отчаян!

Тя махна величествено на слугата и, когато той се оттегли, се обърна отново към Вероника, чието лице пламтеше от възмущение.

— Естествено този брак не е неизгоден за вас. Издигането ви в обществото е факт. Дори връзката ви с моя племенник няма да ви се отрази зле. Като се има предвид произходът ви, надали ще ви приемат в най-добрите домове, но във висшето общество като цяло лошото име е по-скоро препоръка. Е, откъде ще започнем?

След тази обида Вероника загуби ума и дума и известно време не беше в състояние да говори.

— Вероятно сте добронамерена към мен, лейди Симс, но ви уверявам, че не се нуждая от помощта ви.

— Винаги ли е толкова своенравна? — обърна се дамата към Девлин.

— Извънредно — отговори с усмивка той.

Лейди Симс се обърна отново към Вероника с високо вдигнати вежди.

— За едно трябва да ви благодаря съвсем искрено: вие извадихте Девлин от охлювената му черупка. Много се надявам да довери на любимата си онова, което премълчава пред семейството.

Пронизващият й поглед отново се отправи към Девлин.

— Загуба на паметта? Безумие? Не вярвам в тези глупости! Истината е някъде в теб. А сега ще говорим за недъга ти! — тя размаха позлатената вилица в посока към белега на челото му. — Това няма никакво значение! По времето на баща ми дуелите бяха част от живота на всеки истински джентълмен, а мъжът без белег се смяташе или за страхливец, или за духовник. Малко по-различно е с това — вилицата се удари със звън в куката на ръката му. — Непременно ли трябва да правиш впечатление?

Вероника беше смаяна. Девлин не би позволил на никого другиго да му говори с такъв тон! А сега седеше спокойно и сякаш слушаше гласа на мъдростта или откровението. Но тя нямаше намерение да търпи повече. Първо я бяха нарекли уличница и снобка, а сега не й обръщаха внимание. Трябваше по-скоро да се махне оттук!

— Не желая да слушам повече! — изсъска тя и рязко стана от мястото си. Девлин и лейди Симс я изгледаха укорително, но това не я уплаши. — Това е моят дом, следователно мога да изразя свободно мнението си, а то е следното: Аз не съм нито прелъстителката, нито прахосницата, за каквато ме смятате, лейди Симс. Освен това не вярвам, че вие сте страстната клюкарка и интригантка, за каквато се представяте — дамата се подсмихна и погледна настрана. — Тъй като съм ужасно уморена, ви оставям да тормозите племенника си!

След като Вероника се оттегли, лейди Симс се обърна към Девлин:

— Момичето ми харесва… Има дух, кураж и остър ум. Точно жена за теб!

— Тя няма нужда от мен — отвърна хладно Девлин. — Вече е виконтеса.

— Но тя е дете, Дев! Една толкова млада и очевидно неопитна дама скоро ще бъде обкръжена от дузина пламенни обожатели, стремящи се да попълнят празнотите във възпитанието й.

— Неопитна! Само преди минути каза, че цял Лондон говори за нас! Всички ни смятат за любовници!

— Много добре знаеш, че не вярвам в клюките — лейди Симс въздъхна и остави вилицата си. — Нито пък ги разпространявам.

— Затова пък не преставаш да си пъхаш носа в моите работи.

— Едно от предимствата на възрастта — обясни съвсем спокойно дамата. — Ти сам ме попита за мнението ми.

— Не съм!

— Така ли? Значи съм го прочела в очите ти? Мили Девлин, съветвам те по-скоро да се отървеш от това мрачно изражение. То е като фалшив тон в сонатата на живота — тя сложи ръка върху куката му. — Искам да знам още нещо, скъпи. Какво ти пречи да се посветиш на тази невинна млада жена и да й предложиш живот, изпълнен с луда страст, от която ще се родят цял куп хубави дечица? Какво ти липсва? Нали не са те осакатили непоправимо, като са ти отрязали най-важната част от тялото?

Девлин неволно се засмя.

— Бъди спокойна, лельо, всичко си е на мястото.

Дамата се наведе към него и помилва ампутираната му ръка.

— Тогава, скъпи Дев, ти имаш всичко, за да бъдеш щастлив — тя взе отново вилицата си, за да довърши вечерята си. — Ако наистина е вярно, че си забравил няколко години от живота си, това е голямо предимство. Помисли си само колко дами ще се стремят да опреснят спомена за себе си чрез близост с теб! Но трябва да махнеш тази грозна кука — заключи тя, сочейки с ножа протезата му. — Дамите предпочитат да се докосват до други неща.

— Не знаех, че си била и сводница, лельо!

Дамата се засмя развеселено.

— Това е да си жена на политик. Лий е отчаян от мен, но въпреки това ми разказва най-интересните истории. Знаеш ли какво разправял принц-регентът за огромния пенис на брат си?

— Лельо!

— Добре, добре, млъквам — лейди Симс отпи голяма глътка вино. — Да се върнем на лейди Абът. Веднага проличава, че е от средната класа, а това може да хвърли лоша светлина върху мен. Какво ще правим? Ах, сетих се! Ще й изпратя моята камериерка, преди да съм й намерила някоя подходяща — тя смръщи чело. — При нашето положение неподходящите роднини могат да станат много опасни. Доколкото разбирам, няма никаква възможност да се освободим от цветенцата на Шрюсбъри?

Девлин избухна в смях.

— Не.

— Колко жалко! Но трябва веднага да сложим край на клюките около лейди Абът, като я покажем в обществото. Къде смяташ да я заведеш?

— Утре ще вечеряме с персийския посланик.

Лейди Симс плесна с ръце.

— Но това е прекрасно! Почти никой не го е виждал. Дамите са отчаяни, защото отказва всички покани. Лейди Абът ще е първата, която ще сподели непосредствените си впечатления от него.

Тя протегна ръка към Девлин и почука с пръст по гърдите му.

— Стига сме говорили за нея. Толкова се радвам да те видя, моето момче. Естествено не повярвах нито за секунда, че си мъртъв — очите й се напълниха със сълзи. — Вече не си войник, затова пък си виконт. Колко весело! Надявам се да срещнеш щастието, но трябва да ми обещаеш, че ще го търсиш. Моля те, позволи на лейди Абът да ти помогне! — тя се отдръпна и отново се зае с вечерята. — Тя е влюбена в теб, забеляза ли го вече?

— Ти четеш твърде много романи — отговори недоверчиво Девлин. — Чувствата на лейди Абът към мен са от съвсем друг вид.

— Уж си мъж с опит и имаш ум в главата, но ти липсва способност да преценяваш. Лейди Вероника — откъде се взе това ужасно име? — се е омъжила за човек, който е бил практически на смъртно легло. Няма съмнение, че момичешките й мечти за романтични преживявания все още са цели и невредими. Освен това съм склонна да мисля, че самата тя е още… невредима, ако ти вече не си се погрижил за противното.

Тази представа не би трябвало да го шокира. Девлин познаваше всяка частица от пъзела, но картината, която беше подредил, беше съвсем друга. Омъжена, но недокосната. Това обясняваше недоверието й, плахостта, която се проявяваше въпреки взаимното им привличане.

— Сигурна ли си? Аз бях готов да се закълна…

— Приемаш желаното за действителност. Всички мъже правят тази грешка. Приемат, че дамата знае твърде много или твърде малко, в зависимост от собственото си състояние и самочувствие — лейди Симс се замисли, нещо твърде рядко за нея. — Значи още не си влязъл в леглото й. Малката не ми прилича на сирена. Не оставя впечатление на жена, която привлича мъже за случайни афери.

— Права си — Девлин въздъхна. — Тя няма нищо общо с красавиците от мюсюлманския рай.

— Но в никакъв случай не е безлична! Момичето има кураж. Чу ли как ми възрази, когато казах лоши думи за котилото на Шрюсбъри? У нея има страст. Ако знаеш как те гледа, Девлин! Ако не искаш да я погубиш, веднага напусни тази къща.

Личната камериерка на лейди Симс увери Вероника, че фризьорът, ангажиран от господарката й, е много опитен и се оправя с всякакви коси. Въпреки това младата дама се колебаеше дали да приеме услугите му.

— Защо не оставим всичко, както си е?

— О, милейди, наистина ли мислите, че…? — Камериерката изглеждаше искрено учудена.

Милейди се обърна отново към огледалото. Гръцкият кок, който си беше направила сама, приличаше по-скоро на Везувий след изригването. Погледна нерешително фризьора, мъж със силно втален жакет и тесен панталон.

— Вие какво ще кажете?

Мъжът поклати глава.

— С ваше позволение, бих опитал нещо по-дискретно, милейди. Лейди Симс е на мнение, че не е добре, ако при първото си излизане в обществото изглеждате твърде екстравагантно.

Очевидно лондонските дами трябваше да знаят хиляди неща — някои от тях вече я стискаха като тесни обувки.

— Е, добре. Да се надяваме, че ще се справите. Започвайте.

Виконтесата не беше сигурна дали харесваше лейди Симс или вече я мразеше. Макар да й бе изпратила личната си камериерка, най-добрия лондонски фризьор и две блокчета белгийски шоколад, дамата не заслужаваше доверие. Може би не й хареса кривото обществено огледало, в което лейди Симс бе представила връзката между лорд Синклер и новата виконтеса…

Любовница на Синклер! Цял Лондон говори за това. Харем!

Непрекъснато си припомняше сцени от изненадващия, безкрайно неприятен разговор на масата за вечеря. Лейди Симс бе произнесла думи, които я шокираха и унизиха. Без съмнение доброто й име беше стъпкано в калта.

За щастие лорд Синклер бе излязъл рано и не се върна през целия ден. Не искаше да се среща с него, но не смееше да си тръгне на своя глава. Не можеше да забрави гневното му изражение, когато при поредния монолог на лелята бе посмяла да го погледне директно. За съжаление изразът на лицето не издаваше истинските му чувства.

За още по-голямо съжаление нейните бяха ужасяващо ясни.

Преди лейди Симс да заговори откровено по темата, Вероника беше на мнение, че вече е преживяла най-доброто и най-лошото от деня. Престоят им в наклонената карета продължи повече от час и накрая тя заспа в прегръдката на Девлин, за да се събуди с пълната увереност, че чувствата й към този мъж са силни и дълбоки и тъкмо по тази причина не бива да му позволява никога повече да я докосва. Тя се чувстваше привлечена от мъж, когото почти не познаваше и още по-малко разбираше, и това засилваше чувството й за надвиснала опасност. Въпреки това беше тук и се приготвяше да прекара тази вечер с него, сякаш вчера не се беше случило нищо особено.

— Ти си глупачка, Вероника Абът! — изсъска ядно тя на образа си в огледалото.

Лорд Синклер й бе изпратил вест, че трябва да се приготви за вечеря извън къщи. Да се появи в обществото след всичко, което се шепнеше за нея? Да излезе пред високопоставените дами с гордо вдигната глава? И то с него?

— Харесва ли ви прическата, милейди?

Вероника се погледна в огледалото и неволно се засмя. Глупавият гръцки кок бе заместен от хлабаво събрани на тила къдрици, прибрани в сребърна мрежичка, подплатена с пурпурна коприна и украсена с пискюл, който падаше към дясното ухо.

— Но това е цяло чудо! Откъде взехте мрежичката?

— Лейди Симс ме накара да я взема — фризьорът продължаваше да обикаля около нея и да поправя прическата. — Отпред бихте могли да носите косата си малко по-къса, но цветът е добър и въздействието е уникално!

— Вие наистина сте направили най-доброто — произнесе признателно Вероника. Надяваше се, че изражението на лицето й показва само благодарност.

След минути тя вече стоеше в гардеробната си и очакваше да я облекат. Камериерката се появи със зелената копринена рокля.

— Нямам намерение да облека това!

— Знам, милейди, вие поръчахте друга рокля — младата жена направи реверанс и се изчерви. — Ала лейди Симс настоя да облечете тази. Другата е много приятна, но не е достатъчно елегантна за официална вечеря. Тази обаче… — тя вдигна високо роклята и фините поли сякаш затанцуваха по пода.

Вероника прехапа устни. Според лейди Симс цял Лондон знаеше, че лорд Синклер бе купил тази рокля за нея. Ако я облечеше, щеше да потвърди въображаемия си позор; но в сравнение с нея черната рокля, която бе избрала, наистина бледнееше. В сърцето й пламна възмущение и желание да излезе пред обществото с гордо вдигната глава. Щом я смятаха за любовница на лорд Синклер, щеше да се облече подобаващо.

— От мен да мине.

Девлин се върна в градския дом на Шрюсбъри малко преди девет. Не се беше прибирал цял ден, преоблече се в клуба. Лейди Симс одобри решението му да свали куката от ръката си и да си поръча нови ризи със зашит десен ръкав. Искаше му се и той да одобри поведението й — но след като видя по какъв начин се държеше с Вероника, вече се съмняваше в здравия й разум. Естествено, беше възможно по време на дългото си отсъствие от Лондон да е загубил вкуса си към подигравки, пикантни остроти и хаплив хумор. Отначало мислеше, че леля му е съумяла да потуши публичния интерес към виконтесата, но осъзна заблудата си още преди да е станало обед. Някой беше доставил нова храна за слуховете и цял Лондон говореше за предстоящата поява на виконтеса Шрюсбъри в обществото.

Тъй като не знаеше с какво да запълни времето си, Девлин излезе на разходка. Случайно срещнати познати му съобщиха, че приятелите му Хоу и Фрамптън са разказали на целия град при какви обстоятелства се запознали с новата виконтеса. Очевидната му неохота да участва в публичния спектакъл на лондонския светски живот, съчетан с мистериозното пристигане на „индийската виконтеса“, както я наричаха в известни кръгове, осигури материал за нови, доста по-злобни клюки. Единствената ефективна контрамярка беше да се яви с нея пред обществото и да се надява, че поведението им ще затвори устите на клюкарите и ще сложи край на спекулациите.

Девлин си наля чашка бренди и зачака слизането й с нарастващо нетърпение. Самият той не се интересуваше от хорските приказки; но тя, вдовица от колониите, дъщеря на богат търговец, омъжила се за умиращ виконт, почти два пъти по-стар от нея? Много неща говореха против нея; всяка точка от обвинението представляваше сериозно нарушение на моралните норми, а всички заедно намаляваха сериозно шансовете й да бъде приета в обществото. Тази перспектива беше в състояние да стресне дори опитен авантюрист, преживял какво ли не.

Когато някой влезе в помещението, Девлин изпразни чашата си на един дъх и се обърна.

Роклята, която беше видял на манекена и бе купил, поддавайки се на внезапен импулс, тази вечер красеше съвършена фигура. Корсажът обхващаше плътно бюста, въздушните поли подчертаваха стройната талия и изваяните дълги бедра. Косата, изтеглена назад и прибрана в сребърна мрежичка, изтъкваше съвършената красота на лебедовата шия. Няколко блестящи къдрички падаха по слепоочията. Единственият фалшив тон в мелодията на красотата беше нервното или гневно изражение на лицето. Девлин не разбра точно какво изпитваше тя, но реши веднага да предприеме нещо срещу недоволството й.

Тя застана на известно разстояние от него.

— Е, одобрявате ли ме?

— Обърнете се.

В тъмните очи веднага блесна съпротива.

— Аз не съм кобила, изложена за продан на пазара.

Той реагира, като направи въртящо движение с пръсти. Тя изпълни заповедта, но изражението й не се промени.

Докато тя се движеше, погледът му спря за миг върху красивата извивка на гърдите, после върху идеално оформения гръб и раменете. Защо досега я бе смятал за безлична и дори некрасива? Малкото птиче бе получило паунови пера и бе станало великолепна райска птица! Може би това беше част от тайната, която открай време подозираше в нея? Или вече я беше виждал в този вид?

Девлин не се поддаде на изкушението да измъчва мозъка си с търсене на загубения спомен. Днес имаше нужда от здравия си разум, без главоболие и пристъпи на лудост.

Вероника се обърна отново с лице към него и застина неподвижна. Сърцето й биеше със силни удари под тънката долна риза. Имаше чувството, че е гола, и се ругаеше за глупостта си. Все едно какво й казваше огледалото, той не бе реагирал както очакваше. Лицето му остана неподвижно и след като я бе огледал от всички страни. Господи, защо облече тази рокля? Трябваше веднага да я свали.

— Отивам да се преоблека.

— Не — той сложи ръка на рамото й и я задържа. Усмихна й се и Вероника се задъха. Девлин се усмихваше толкова рядко, че всяка усмивка беше дар божи. — Простете ми, лейди Абът, но съм поразен и не намирам думи, с които да изразя възхищението си.

Вероника скръсти ръце под гърдите.

— Можехте да го кажете веднага.

Девлин втренчи поглед в предизвикателно изпъкналите гърди и слабините му веднага реагираха. Ако знаеше как му въздейства, тя със сигурност щеше да откаже да отиде с него където и да било. Но той вече гореше от нетърпение да се покаже с нея в обществото.

— Готова ли сте?

Тя кимна.

— Лейди Симс ще дойде ли с нас?

— Откъде ви хрумна? Посъветвах я да се държи далече от вас.

— Защо?

Погледът й го умоляваше да я увери, че клюките на леля му нямат никакво значение. За съжаление той не знаеше до каква степен са навредили на доброто й име. Тъкмо затова трябваше да прекарат една вечер в обществото. Все пак беше жестоко да я изведе, без да й каже нищо за опасността. За нея щеше да бъде най-добре да издигне около себе си стена от справедливо и бдително възмущение.

— Направих го, за да защитя личната си сфера — болката в очите й нарасна и той веднага се наруга, че не се беше изразил по-деликатно.

Ала Вероника се овладя бързо.

— Предполагам, че ви е все едно, когато лейди Симс ме очерня.

— Изразих ли съгласие дори по една точка от онова, което каза?

— Но не й възразихте!

Девлин се почувства като страхливец. Но не, в никакъв случай не биваше да отговори на молбата й и да разсее съмненията в собствената й стойност. Сега не беше моментът да буди в сърцето й фалшиви надежди.

— Истината никога не е спирала клюката, мадам.

Безмълвната молба за спасение в тъмните очи угасна.

— Значи не ви е грижа, че ме смятат за ваша любовница, а вие развращавате пет невинни момичета?

— Ако смятах, че вярват сериозно на този фарс, лейди Абът, щях да си пръсна черепа. Но тъй като смятам този слух за глупав и скучен, ще продължа да го игнорирам.

Когато тя не отговори, той се обърна и вдигна подплатената с кожа наметка, която беше донесъл.

— Ще ви трябва. По всичко изглежда, че ще завали сняг.

Когато я загърна в топлата наметка, Вероника не помръдна. Така й се искаше да притежава вроденото му самочувствие. Всъщност какво значение има мнението на лондонското общество? Тя не се стремеше към привилегиите, които носеше благородническата титла. Единственият й стремеж беше колкото може по-скоро да напусне Лондон и лорд Синклер.

Девлин видя как в очите й блесна възмущение и бледите й бузи се зачервиха. Беше постигнал, каквото искаше — но беше загубил симпатията й. Искаше му се да остави нещата, както са, но сърцето не му позволи.

Вдигна наметката до брадичката й, сложи ръка върху нейната и се наведе към нея.

— Вие сте красива. Казвали ли са ви го вече?

Вероника вирна брадичка. Не искаше утехата му, но неволно се наслади на топлината на докосването му. Той събуждаше у нея чувството, че сигурността й е в неговите ръце, а това беше недопустимо.

— Комплиментът ви е твърде преувеличен, за да е верен, лорд Синклер!

Той обхвана брадичката й със силните си пръсти и вдигна лицето й към своето.

— Вие сте красива… повярвайте ми.

Преди да е успяла да реагира, тя се озова в прегръдката му и усети едновременно няколко сладостни, обезпокояващи неща от него — мириса на чисто облекло, аромат на сандалово дърво, излъчващ се от топлата му кожа, силата на тялото, което се притисна към нейното. Целувката беше лека, само нежно докосване на устните, но спря дъха й.

Когато вдигна глава, Девлин все още се усмихваше. Взе ръката й и я мушна под лакътя си.

— Да вървим, лейди Абът, Лондон ни очаква!

17

Фасадата на къщата на „Мансфийлд Стрийт“ беше осветена от десетки факли. Любопитните чакаха на отсрещния тротоар, заградени от редица полицаи. Интересът на публиката беше насочен главно към полилеите от кристал, злато и сребро, които се виждаха през прозорците. Свещите, които щяха да изгорят тази вечер, бяха достатъчни на четиридесет домакинства от Ийст Енд да си светят една година. Слуги в яркочервени ливреи стояха на входа. Ливреите бяха ушити специално за персонала на персийския посланик по поръчение на британското правителство. Лондонското простолюдие оживено коментираше кройката и цвета им, защото червеното беше запазен цвят за краля и престолонаследника. Жените завистливо обсъждаха златните елеци, които блестяха под ливреите. В момента всички лондонски контета носеха жилетки в зелено и златно. Възхищение предизвикваха и украсените със златни ширити тривърхи шапки. Почестите, оказвани на ориенталеца, бяха необичайни и всички горяха от желание да зърнат поне отдалече тайнствения посланик на могъщата далечна страна.

Заедно с публиката се увеличаваше и броят на лакеите, които посрещаха гостите. Пред къщата спираха все нови и нови екипажи и персоналът имаше много работа.

— Каква е тази къща? — попита Вероника, когато към нея се протегнаха отзивчиви ръце.

— Не съм ли ви казал? — отвърна небрежно Девлин. — Тази вечер сме гости на негово превъзходителство Абул Хасан Хан.

— Персийския посланик?

Той се усмихна на невярващото й изражение. Как беше възможно човек като нея, със силна воля и остър ум, в определени моменти да изглежда направо безпомощен? Толкова му се искаше да плъзне пръст по бузата й… вместо това само каза:

— Смелост, бахия!

Въведоха ги в помещение, осветено от безброй свещи. Светлината им се отразяваше в блестящата тапицерия на стените и в безбройните огледала и цялата зала грееше. Девлин представи дамата си на цяла редица джентълмени, много от които бяха в униформа. Между тях бяха и лейтенантите Хъмфил и Уинслоу, които й се усмихнаха, но запазиха дистанция като другите.

Едва когато наближиха последната група, й стана ясно, че тя беше единствената дама. Нима клюките се бяха разпространили толкова бързо, че господата бяха предпочели да оставят съпругите си у дома, за да не ги излагат на опасността от среща с нея? Или обяснението беше по-просто? Тъй като беше от друга класа, дамите не желаеха да се запознаят с нея, за да не я допуснат в кръга, където не й беше мястото.

— Защо съм единствената дама? — попита неспокойно тя.

Девлин я погледна втренчено.

— Уверявам ви, господата изпитват благодарност, че няма да им се налага да разделят вниманието си между вас и съпругите си.

Това не беше отговор на въпроса й, но думите бяха безкрайно приятни. Вместо да я укори, че се държи глупаво, той й направи комплимент. Само защото искаше да я окуражи ли? Сигурно и той беше разочарован от разпространението на слуховете, за които им бе разказала лейди Симс. При това скъпата му леля изглеждаше доволна и горда като котка, която хвърля на масата мъртва мишка!

— Отивам да ви донеса чаша бадемово мляко — каза внезапно той и я остави сама, преди да е успяла да протестира.

Когато Девлин излезе от залата, погледът й обходи оживено разговарящите джентълмени и тя неволно се запита дали щеше да прекара остатъка от вечерта сама със себе си. Не стана нужда да чака дълго за отговор. Слуги разтвориха широко двукрилата врата, икономът в парадна ливрея застана мирно и възвести:

— Негово превъзходителство персийският посланик Абул Хасан Хан!

Тежък аромат на скъп тамян се понесе в залата преди знатния чужденец, който влезе с отмерена крачка, красив и екзотичен като името си.

Беше по-висок с цяла глава от придружителите си. Гъстата черна брада; пригладена с ароматни масла, му придаваше вид на дивак. Ала Вероника откри в тъмните очи, скрити под тежки черни мигли, интелигентност и хумор, които допълваха елегантността и младежкия му вид. Мъж в разцвета на жизнеността си, който предизвикваше възхищение. Първият мъж, който можеше да се сравни с Хинд Див.

Облечен в богато избродирана роба от златен брокат, посланикът беше с къса наметка от самурени кожи, подплатена с червена коприна. Широкият ешарп на кръста му беше избродиран със златни конци. Върху него носеше черен колан, украсен с държавните печати, на който висеше позлатена кожена ножница. Сабята в нея беше със скъпоценна дръжка.

Вероника веднага се почувства привлечена от благородния чужденец. Усети някаква близост помежду им, без съмнение въображаема, но усещането беше, сякаш е получила писмо от родината. Посланикът я забеляза веднага, макар че стоеше в другия край на помещението, и закрачи към нея. Тя направи дълбок реверанс, сякаш поздравяваше английския крал. По външност и възпитание беше англичанка, но беше родена в Персия.

— Коя е дамата? — попита посланикът на персийски, обърнат към един от придружителите си.

Макар че главата й остана почтително сведена, Вероника не пропусна сгодния случай да отговори лично на персийски:

— Ваша скромна слугиня от Бушир, бура сахиб, на която оказвате хиляди почести, като я забелязвате.

Посланикът се отдръпна стреснато. Устремила поглед в сапфиреносините кожени обувки с остри върхове, тя долови неодобрението в мърморенето на наобиколилите ги мъже. Като заговори пряко посланика, Вероника бе нарушила правилата на етикецията — но това й се стори съвсем естествено.

Пред очите й се появи ръка. Едра, гладка като на момиче, украсена с пръстен с толкова огромен тюркоаз, че скриваше почти три пръста.

— Изправете се, мемсахиб.

Тя улови предложената ръка и се изправи, без да вдигне глава. Не посмя да каже нито дума, защото знаеше, че всички присъстващи наблюдаваха нея и посланика.

Той пожела да научи нещо повече за нея.

— Не носите було, мемсахиб. Наистина ли сте сънародница?

— По рождение и по сърце, но не по националност — най-сетне тя се осмели да срещне погледа му. — Към радостите на пътуването принадлежи и опознаването на чужди страни, на чужди обичаи. Не предпочитате ли английския обичай пред онзи, който скрива жената под було?

Изненада се, че всички наоколо затаиха дъх, защото забележката й не беше обидна. Ориенталците се възхищаваха от жените, които проявяваха ум и смелост — стига да не събуждаха гнева на съпрузите си.

В очите на Мирза светна одобрение.

— Права сте, английският обичай наистина ми харесва. Забулената жена със сведен поглед е като пленена птица. Ако я освободят, обикновено няма сила да полети над розите в градината — той се приведе към нея и брадата му почти докосна лицето й, когато изрецитира на персийски: — „Обиколих света и срещнах много красавици, които откраднаха сърцето ми — но нито една не може да се сравни с теб!“

— Ах, значи е вярно, че „приятелят познава гласа на приятеля“!

Известната персийска пословица извика усмивка на мъжественото му лице.

— В името на аллаха! Как намерихте тази дама, която разговаря с мен, сякаш съм в родината? — той отметна глава назад и в помещението отекна смях, впечатляващ като самия него.

Придружителите му видимо се отпуснаха. Щом Мирза харесва необичайното поведение на дамата, те също нямаха нищо против.

— Коя е тя? — попита посланикът, този път на английски с тежък акцент.

— Позволете да ви представя лейди Абът, Ваше превъзходителство — отговори лорд Синклер. Вероника не беше усетила приближаването му. — Вдовица на лорд Абът, пети виконт Шрюсбъри, бивш член на съвета на директорите на Източноиндийската компания.

— Аха, благородна дама значи — промърмори одобрително посланикът. — Много добре.

Вероника много искаше да погледне към Девлин, за да види одобряваше ли поведението й, но той стоеше зад нея и ако се обърнеше, щеше да обиди персиеца.

Едрият ориенталец се обърна отново към нея. Изражението му беше властно и необичайно оживено.

— В Персия умната жена често бива възнаграждавана със злато, колкото тежи самата тя, мемсахиб!

— Обещавам тази вечер да се старая много, Ваше превъзходителство, тъй като искам да увелича стойността си.

— Невероятно! — този път Мирза изрази задоволството си, като плесна с ръце. После й даде знак да влезе с него в залата за вечеря.

Масата беше наредена по персийски обичай. По ориенталските килими бяха нахвърляни червени копринени възглавници, украсени със златни ширити. По ниските маси бяха наредени съдове от злато и сребро, чинии от кристал и порцелан, отрупани с вкусни неща, много от които бяха непознати за Вероника. На всяка чиния и чаша със златни букви беше изписано името на шаха. Ароматни кипариси, лимонови дръвчета и дюли в големи саксии ограждаха мястото за ядене. Металните лампи, окачени по стените, хвърляха към тъмния таван шарки на звезди и луни. В другия край на залата свиреше оркестър.

Мирза се усмихна, видимо зарадван от обстановката.

— Днес ще се храним по английски и по персийски. Слугите ми са приготвили пилаф. Познавате ли ястието, мемсахиб?

— Само жалкия му заместител — отговори Вероника. — Честта да се нахраниш на трапезата на домакин с толкова изискан и фин вкус е рядка привилегия.

— По време на вечерята ще седите до мен.

— Както желаете, бура сахиб.

Девлин вървеше зад посланика и новата му придружителка и наблюдаваше внимателно, докато в гърдите му се надигаше неочаквано усещане. Вярвайки, че знанието на персийски език и познаването на персийските нрави ще помогнат на Вероника да се справи с предизвикателството, той я бе оставил сама за представянето. Беше убеден, че очарованието й ще прогони меланхолията на Мирза; но нито за миг не беше помислил, че посланикът ще покаже така открито възхищението си. Нито пък, че тя веднага ще попадне под властта на представителния персиец, домакин на вечерта. Как сладко му се усмихваше…

Е, тя бе разбрала какво се иска от нея. Умът й беше наистина забележителен. За съжаление той почти нямаше случай да се радва на очарованието и ласкателствата й. Само с няколко думи тя бе поласкала мъжката гордост на персиеца така сръчно, че той замърка като котка. А на него не беше показала кокетната страна на съществото си — по-скоро се стараеше да прогони от поведението си всяка проява на женственост; до тази вечер той дори не подозираше, че може да бъде кокетна и ласкава.

Неприятното чувство му причиняваше гадене. Досега не беше изпитвал подобно нещо, но веднага разбра, че ревнуваше.

Сър Осли, който се настани до него, сияеше.

— Добре се справихте, драги, много добре! Лейди Абът е подарък от небето! Скъпият ни приятел Хасан никога не е изглеждал толкова доволен. Малката е истински балсам за персийската му душа. Къде я открихте?

— Тя ме откри — отвърна сухо Девлин.

— Истински късмет! — Осли го дръпна за ръкава и се извърна настрана. — Фортуна най-сетне прояви благосклонност към нас. Не искам да разпространявам новината, но на вас ще кажа, че кралят ще приеме Мирза идущата сряда. Междувременно ще благодарим на небето, че се появи лейди Абът, за да го развлича. Опитайте се да я убедите да го посещава всеки ден!

Девлин се усъмни, че това беше добра идея. Убеждението му, че си беше направил грешно сметката, се затвърдяваше с всяка минута. Тъй като седеше отляво на Вероника, стана непосредствен свидетел на събитията.

Двамата разговаряха оживено. Посланикът често избухваше в смях, а Вероника се усмихваше очарователно. Девлин, който следеше всяка движение на двойката, не можеше да се начуди на внезапното им взаимно уважение и привързаност, очевидни за всички присъстващи. Фактът, че младата дама стигаше едва до рамото на снажния персиец, налагаше той да се навежда към нея по време на разговора. Вярно, Мирза изглеждаше много добре, беше очарователен, богат, необвързан и несъмнено й напомняше за родината. Но това не обясняваше възхищението, което огряваше на лицето й. Настроението му постоянно се влошаваше.

Вероника, която за щастие не подозираше колко мрачни бяха мислите на лорд Синклер, разговаряше с удоволствие. От месеци не беше имала толкова приятен събеседник и не беше водила истински разговор. Никога не беше ставала обект на възхищение от страна на мъж с ранга на Мирза. Дори Хинд Див я видя преоблечена и не узна нищо за истинската й същност. За първи път в живота си получаваше цялото внимание на един мъж — чувството беше толкова приятно, че я замая и тя започна често да посяга към чашата.

Девлин се опита да си внуши, че е загрижен за доброто име на виконтесата и не се гневи на очевидното й пренебрежение към него и чувствата му. Ала не можа да се сдържи и между третото и четвъртото ястие заговори с посланика, без да е бил поканен да се включи в разговора. Тя ангажираше вниманието на персиеца по начин, който клюкарите със сигурност щяха да нарекат безсрамен!

— Ваше сиятелство, още не сме узнали мнението ви за английското време — темата със сигурност беше безопасна.

— Англия е разположена много на север и това ме безпокои дълбоко — заговори Мирза и извиси глас, за да го чуят всички гости. — Армията на светлия ден не е в състояние да стори нищо срещу войнството на нощта. Тъмните му воини постоянно следват ниското слънце, дори когато е достигнало зенита си.

— Това е вярно, Ваше превъзходителство — потвърди Осли. — Вече сме го обсъждали. Но дните скоро ще станат по-дълги.

— Не разбирам как ще стане това!

— Сезоните водят вечен спор помежду си, бура сахиб, спор, в който няма победител — обясни с усмивка Вероника. — Макар да не съм го виждала със собствените си очи, знам, че през лятото армията на светлия ден побеждава войнството на нощта. В края на юни тъмните сили се оттеглят за цял ден и цяла нощ в най-западното си убежище.

— Вярно ли е това?

— За няколко часа лятното небе остава светло дори през нощта — допълни Девлин.

— Учудващо! Интересно място е този английски остров.

Вечерта продължи с оживени разговори и много смях. Само когато сервираха второто основно ястие, се получи малка неловкост. На масата се появи английско говеждо печено, което трябваше да се нареже и сервира на порции.

Вероника погледна случайно към Девлин и видя, че бяха сложили в чинията му голямо парче, което трябваше да се нареже. Знаеше, че той си служи добре с вилицата в лявата ръка, но сега…

Тихо повика слугата и му нареди да махне голямото парче от чинията на лорда.

— Лорд Синклер иска само няколко тънко нарязани крехки парченца. Като домакиня в дома му аз познавам предпочитанията му. Той не понася парчета месо, които не могат да се набодат на вилицата. Готвачът често се отчайва, защото негово благородие връща яденето — съзнаваше, че прекалява с приказките, но много искаше да помогне. — Бих предложила да почакате пилафа, лорд Синклер. Прекрасно ястие от ориз и пилешко месо с много поправки. Месото е на малки парченца и сигурно ще го одобрите.

Девлин нямаше друг избор, освен да се съгласи. Малко по-късно обаче, докато Мирза разговаряше с придружителите си, той се наведе към нея и изсъска:

— Няма да ви благодаря! Мога и сам да се справя.

— Това ми е ясно — отвърна с усмивка тя, сякаш беше чула добра шега. — Чувала съм, че светските лъвове в Лондон предоставят всички неприятни неща на шивача и камериера си. Тъй като вие сте свикнал с този начин на живот, реших да се намеся в ролята на камериер.

Той я стрелна с поглед, който, ако бяха сами, щеше да я накара да избяга.

След като се нахраниха, посланикът покани гостите си да танцуват. Никой не възрази, макар да беше ясно, че ще танцува само една двойка и дамата винаги ще е лейди Абът.

— Не е ли по-добре да се забавляваме с нещо, в което ще участват всички, Ваше превъзходителство? — попита Вероника, стресната от мрачното изражение на Девлин. — Аз съм единствената дама и няма да съм достойна партньорка на толкова много смели офицери, да не говорим за вашата високопоставена личност. Ще позволите ли да направя едно предложение? — той кимна благосклонно и тя продължи: — Като първо състезание по поезия. Победителят ще бъде възнаграден с един танц.

Посланикът я погледна изненадано.

— Вие сте невероятна! — после се обърна към другите: — Кой ще рецитира пръв, за да бъде избран за партньор на дамата?

Няколко джентълмени вдигнаха ръка и излязоха напред. Стиховете, които представиха, бяха спомен от училище: възхвала на велико дело, химни за герои и английски добродетели, даже няколко религиозни стиха. Когато свършиха, Мирза изръкопляска въодушевено и се обърна към дамата с доверителна усмивка:

— Сега е мой ред.

Той рецитира на персийски и повечето присъстващи не го разбраха. За съжаление Девлин не беше от тях. Вероника чу тихото му мърморене и макар че не разбра думите, неловкостта й нарасна. Стиховете бяха от романтична ода, която влюбеният произнася пред обожаваната жена. Когато Мирза свърши, лицето й беше силно зачервено.

Доволен от себе си, персиецът стана от възглавницата и й помогна да се изправи.

— Е, мемсахиб, кой е достоен да танцува с вас?

Вероника трябваше да признае, че неговото изпълнение беше най-добро. Но изборът на романтичната ода беше дълбоко смущаващ.

— Няма ли да дадете шанс и на мен? — попита тя, съумяла да се овладее. Като видя учудено вдигнатите му вежди, направи крачка назад и изрецитира дълго стихотворение от прославения персийски лирик Хафиз: — „Помня дните, когато живеех в края на твоята улица. Гледах към твоята врата, очите ми светеха и си казвах: Никога няма да ми липсва приятелка. И полагахме усилия — сърцето ми и аз! — но старанията ни бяха напразни.“

За нейно учудване очите на Мирза изведнъж овлажняха. Той прехапа устни и сложи ръка на сърцето си.

— Браво, браво! Дамата е прекрасна и говори толкова сладко. Дълбоко съм трогнат от носталгията, която я измъчва в изгнанието. Обявявам я за победителка и я освобождавам от задължението да танцува.

Скоро след това, точно в два след полунощ, приемът завърши. Вероника се почувства поласкана, защото Мирза я изпрати до вратата и личният му слуга донесе наметката й.

— Добре ли се забавлявахте, лейди Абът? — попита посланикът на английски.

— Великолепно, Ваше превъзходителство!

— Тогава трябва отново да дойдете в дома ми — той въздъхна. — Много съжалявам, но не мога да направя ответно посещение. Заклел съм се да не напускам тази къща и да не участвам в обществените забавления, докато не бъда приет от английския крал.

— Ако Ваше превъзходителство желае, ще дойда пак — макар да се съмнявам, че още дълго ще останете затворен в тази къща.

Мирза се усмихна доволно.

— Кога можете да дойдете? Утре следобед? Обичам да яздя в парка, за да не загубя формата си. Лорд Синклер ще ви доведе — допълни уверено той.

Вероника хвърли бърз поглед към Девлин. Безизразното му лице не издаваше нищо, но тя знаеше, че поканата му беше неприятна. Обърна се отново към домакина и изрече със съжаление:

— Простете, Ваше превъзходителство, но утре не разполагам със свободно време. Имам други задължения за следобеда. Моля за извинение, че ви отказвам.

Персиецът, който очевидно не беше свикнал да не изпълняват желанията му, се нацупи като малко дете.

— Може би ще измислим нещо друго — тонът на Девлин беше подчертано неутрален.

Вероника не посмя да го погледне, но разумът й моментално заработи.

— Ако Ваше превъзходителство няма нищо против, ще се радвам да го придружа вдругиден в парка. Трябва да призная, че не съм добра ездачка, но се надявам, че лорд Синклер ще бъде така добър да ме повози в новия си кабриолет.

— Още не е поправен — отбеляза все така сухо лордът. — Но ще ви предложа стария си ландауер.

Мирза отново се усмихна.

— Благодаря ви, лейди Абът! До вдругиден!

След бързо сбогуване Девлин я хвана за лакътя, сякаш беше престъпница, готова да избяга при първа възможност.

Очевидно беше разгневен. Всъщност той кога ли не е гневен, помисли си примирено тя. Не се развълнува особено. Нищо не можеше да помрачи радостта й от прекрасната вечер, дори ядосаният мъж, който вървеше редом с нея.

Каретите спираха пред самия портал, защото беше завалял студен дъжд и гостите не биваше да се намокрят. Девлин й помогна да се качи в екипажа им с преувеличено внимание. Едва слугата затвори вратичката, когато поведението му рязко се промени. Хвърли се на седалката насреща й и скръсти ръце под гърдите.

— Е, мадам, надявам се, че сте доволна от себе си?

Вероника веднага отбеляза остротата на тона му, но реши да не се поддава на провокацията.

— Вечерта бе великолепна. Никога не съм се чувствала по-добре.

— Точно така, като актриса на сцената! — гласът му преливаше от презрение. — Оказа се, че притежавате неподозирани таланти. Кой би помислил, че ще играете с такъв успех ролята на Клеопатра, докато Мирза се прави на Цезар? Трябваше да ви увием в килим и да ви хвърлим пред краката му.

Сега вече Вероника се ядоса. Злобните думи развалиха хубавото й настроение.

— Значи не одобрявате усилията, които положих заради вас?

— Заради мен? Но аз не съм искал нищо от вас!

— Нали вие ме принудихте да вечерям с вас у посланика? — тя се наклони към него и вирна предизвикателно брадичка. — Нали вие ми поръчахте да го забавлявам, да го разсмивам и да го накарам поне за няколко часа да забрави неприятната задача, която го е довела толкова далече от родината — както мен от моята!

— Но не съм казал да флиртувате с него!

— О, това ли било? — тя се облегна отново на седалката и пренебрежително махна с ръка. — Учудвам се, че смятате за възможно някой мъж да ме пожелае! Още при първата ни среща ме оценихте като безлична — недостойна за втори поглед.

— Никога не съм казвал… — Девлин спря, за да преглътне лъжата. — Какво съм виновен, че тогава бяхте облечена като гувернантка! Днес обаче сте нагласена като…

— Като арабска танцьорка? — предложи с медено гласче тя. — И това е пак ваше дело — приглади внимателно смарагдовозелената рокля и продължи: — Нали планът ви предвиждаше точно това: бедният Мирза да не отделя поглед от мен? Не бях ли една от многото сладости, които му поднесохте днес, за да отклоните апетита му от държавните дела?

Девлин я гледаше стреснато. Колко добре бе отгатнала задните му мисли, макар че никога не бяха говорили за това.

— Във всеки случай вие изпълнихте задачата с радост!

— И защо не? Никога не съм била в такава прекрасна къща, в такова изискано общество, с толкова прекрасен мъж.

Последното предизвикателство й достави неимоверно удоволствие. За първи път се почувства като жена, способна да побеждава и завладява; жена, която мъжете са оценили по достойнство.

— Значи сте склонна да продължите да забавлявате Мирза, така ли?

— Естествено, че съм — отговори с усмивка тя, макар че нямаше никакво намерение да остане в Лондон.

— И няма да се обидите, ако посланикът очаква от вас повече от усмивки и поезия? Високопоставените господа не се задоволяват с безобидни флиртове. Той знае, че сте вдовица… а вие знаете какво означава вниманието на такъв мъж.

— Това ми е ясно. Той ми показа по безкрайно очарователен начин, че се интересува от мен — Вероника се уви в кожената наметка. Девлин я гледаше така, сякаш се готвеше да й издърпа ушите. — За съжаление ми призна, че е положил пред суверена си клетва за добродетелност и естествено тя има предимство пред желанието му… за близост.

— Така ли ви каза? Браво на него! А вие какво отговорихте?

Вероника скри усмивката си.

— Че годината на траура ми е изтекла съвсем наскоро. Че докато мюсюлманките са добродетелни, защото ги принуждават, англичанките са такива по своя воля. Обясних, че ние се движим безпрепятствено между мъжете и се отнасяме към тях като приятели. Мирза отговори, че никога не бил срещал англичанка с такъв силен характер и толкова добро настроение. Обеща; че няма да стори нищо, за да ме накара да избягам.

— Учудвате ме.

— Защото ме оценявате твърде ниско — обясни спокойно младата жена. — Ако бях красавица, която привлича всички мъжки погледи, нямаше да се учудите ни най-малко, че съм умна и имам добри маниери. Или че други мъже ме смятат достойна да прекарам една вечер с тях.

— Мнението ви за мен е много лошо…

— Точно така — призна с усмивка тя, без да се притеснява от несдържаността му. — Вие не ме смятате за жена, докато действителността не ви докаже противното — както днес, когато ме видяхте в тази рокля. Щом няколко метра коприна успяха да ви завъртят главата, сигурно ще ви загубя в следващия моден салон.

Девлин помрачня още повече.

— Открих нов аспект в характера ви. Не съм сигурен, че ми харесва.

— О, не се бойте, няма да ви се наложи да го понасяте дълго.

— Какво означава това?

Вероника извърна глава.

— Нищо. Сигурно е от виното. Простете, че не отговорих на очакванията ви — за съжаление са прекалено високи.

— Говорите, сякаш съм някой невъзпитан грубиян.

— А аз си мислех, че съм се изразила достатъчно ясно: вие сте човек, чието благоволение трудно се завоюва.

Този път Девлин се усмихна истински.

— От половин час се питам да ви целуна ли или да ви удуша.

Каза го небрежно, все едно, че беше решил да я подразни; но Вероника не отговори на усмивката му. Шегата засегна една струна дълбоко в сърцето й, за която й беше непоносимо да мисли.

Девлин, който се надяваше да й изтръгне усмивка, но и копнееше да чуе още няколко сърдити думи, видя как погледът й потъмня. Откъде дойде това внезапно побледняване, последвано от изчервяване? Дали се съмняваше в думите му или влагаше в тях надежда?

— Искам утре да изляза на езда — рече внезапно тя. — Ще ме придружите ли?

— Както знаете, аз не яздя.

Тя помълча малко и каза:

— Никога ли не сте виждали стрелците с арбалет от персийската армия, които почти не се докосват до юздите? Препускат в бесен галоп и двете им ръце са свободни, за да пускат стрелите си. Направляват конете с натиск на бедрата и движения на стъпалата. Според мен това е много умно решение.

Девлин не отговори. Тя отново се опитваше да го „дирижира“ и това го ядосваше. Но защо самият той не бе помислил за това досега? Като момче обичаше да си играе на рицар с броня, носеше в едната си ръка щит, а в другата — тежко копие. Рицарят направляваше коня си с мускулите на краката. Разбира се, че щеше да се справи. Но не му харесваше мисълта, че тя първа се беше сетила за това, защото той беше прекалено… вдълбочен в недъга си, за да разсъждава по-широко.

Вероника, която много добре бе забелязала мрачното му изражение, се запита как ставаше така, че за пореден път се чувстваше пренебрегната от него. Все по-трудно понасяше бързо променящите се настроения на лорда. Типично за него — първо да й се накара, а после да се прави, че не я забелязва. Но точно сега не искаше да се скрие в ъгъла — защото виното и успехът й бяха вдъхнали смелост. Искаше онова, на което се беше радвала цяла вечер: възхищението на мъж, и то точно на този мъж, който никога не я поглеждаше втори път по един и същи начин.

Тя приглади назад непокорните си къдрици и използва жеста като претекст да го огледа скритом. Лицето му, скрито в полумрака, не изглеждаше окуражаващо. Устоя на изкушението да го изрита и попита спокойно:

— Защо имате толкова злобно изражение: защото вие постигнахте успех или защото аз постигнах успех, а вие не искате да признаете, че съм красива и достойна за желание жена?

— Проклятие! — той скочи и я приклещи между себе си и седалката, като сложи ръце от двете страни на главата й. — Ако продължавате да говорите глупости, ще ме принудите да се прибера пеша!

Вероника потрепери; чувствата, които се събудиха в тялото й, нямаха нищо общо със страха.

— Ако продължите да ме нападате, както досега, по-скоро аз ще вървя пеша.

Думите й го учудиха.

— Никога не бих… — скептичното й изражение го накара да млъкне. Вдигна ръце, изправи се и се отпусна в най-далечния ъгъл на отсрещната седалка.

С лудо биещо сърце Вероника извърна лице към прозореца, надявайки се дълбоките сенки да скрият изражението й от наблюдателния му поглед.

— Ако си мислите, че аз… че имате право… само защото сте купили тази рокля… — тя прехапа устни и довърши едва чуто: — Ако си мислите, че ще ме купите, много се лъжете!

— Извинявам се… с всички формалности… — не можеше да измисли нищо, за да премахне обвинителното й изражение.

— Вие не сте джентълмен! — произнесе сковано тя и го измери със строг поглед, преценявайки всичките му недостатъци.

През остатъка от пътуването Девлин се наричаше идиот, а нея обвиняваше в кокетство. Как би могла да го погледне като мъж, който заслужава вниманието й, след като постоянно се опитваше да го превъзпита, сякаш имаше насреща си тромав ученик?

Сигурно никога нямаше да види у него мъжа, за който мечтаеше — мъжа от някога.

Досега избягваше да събужда съчувствието й. Не вярваше, че тя ще може да го скрие от него, тъй като откритият й поглед издаваше всяка мисъл. Едва когато се докосваха, дори случайно, в кафявите й очи светваше бдителност. Тя не искаше той да я докосва! Проклятие! Девлин не можеше да й се сърди. Никога не й беше дал основание да предполага, че чувствата, които пламтяха в гърдите му, са истински и се отнасят специално до нея.

„Аз съм глупак“ — повтаряше си непрекъснато той.

Когато най-сетне стигнаха до градската къща на Шрюсбъри, тя почти не докосна протегнатата му ръка, когато поиска да й помогне да слезе.

— Лека нощ, лорд Синклер — изрече бързо тя и се запъти към вратата, без да го погледне.

Едва на най-горното стъпало забеляза, че той върви до нея. Един от новите слуги, който очакваше господарката си, отвори вратата, но Девлин протегна ръка, за да й попречи да влезе.

— Ще ви бъда безкрайно благодарен, ако ми отделите една минута, лейди Абът.

Вероника наклони глава; в погледа му се четеше искрена молба, макар че изражението му беше все така мрачно.

— Щом трябва… — тя влезе в къщата и се обърна към слугата: — Има ли още огън в библиотеката?

— Не, милейди, но веднага ще го запаля.

— Благодаря, не е нужно. Ще минем и без огън. Лека нощ!

Изчака слугата да се оттегли и се обърна към упорития си кавалер.

— Е, какво имате да ми кажете?

— Само това — наведе се към нея, улови брадичката й и в погледа му блесна възхищение. — Отново ви прецених погрешно.

Изразът му се промени, стана почти нежен.

— Вие притежавате великодушие, което често се опитвате да скриете от мен. Искате светът да ви вижда като безлична и неинтересна. Вие сте тази, която се страхува да бъде такава, каквато е. Тъкмо това ме обърква, стъписва и привлича — той се усмихна. — Защо дарявате един чужденец с вниманието и великодушието си, а лишавате от тях човека, който иска да ви бъде приятел?

— Малко прибързано ми предлагате приятелството си — пошепна Вероника, когато пръстите му се плъзнаха по бузата й и изпратиха по тялото гореща вълна. — Може би ще съжалявате.

Той се приближи още повече.

— Дори да стане така, това засяга само нас, нали? — погледът му се плъзна от очите към устните. — Ако сега ви целуна, какво ще направите?

— Нищо, милорд, тъй като вие няма да рискувате. Имате нужда от мен, за да развличам Мирза. Съмнявам се, че ще допуснете моментната страст, към която са склонни мъжете, да застане на пътя на разума.

— Почти ме убедихте, че сте права. Почти.

Тя не искаше думите й да прозвучат като предизвикателство, но веднага осъзна заблудата си. Той вече се навеждаше към нея. Единственият начин да устои на целувката беше да я предотврати.

Тя вдигна ръка и докосна бузата му, преди устните им да се срещнат. Този път в действията му нямаше настоятелност, нито възбуда — сякаш я целуваше въпреки повелята на разума. Вероника го усещаше с цялото си тяло, очакваше да я притисне до гърдите си… телата им да се докоснат като устните. Но той не го направи. След няколко секунди вдигна глава. На лицето му се четеше скептичност и въпрос.

Тя не помисли какво прави, не си разреши мисъл, само чувства. Чувството беше правилно. Обърна се бавно и тръгна нагоре по стълбата. Не погледна назад, не го окуражи нито с жестове, нито с думи; но въздъхна облекчено, когато чу стъпките му зад себе си. Бързо и тихо се придвижи по коридора до стаята си. Когато най-сетне го чу да заключва вратата и да спуска резето, пусна наметката си на пода и зачака.

18

Той се приближи бавно, докато топлината на тялото му я обгърна в студеното и мрачно помещение. Не говореше, тъй като не знаеше какво да каже, за да внесе смисъл в ставащото. Не можеше да избяга от себе си. Водеха я чувства, съчетани с дълбоката вътрешна потребност да промени отношенията им. Сега нямаше никакво значение дали беше смела или напълно оглупяла. След няколко минути щеше да узнае дали връзката им се е променила — дали е преместила центъра на равновесието и е създала контрапункт на нощта, за която той, за разлика от нея, не си спомняше.

Девлин, който знаеше какво му предлагаше тя, но упорито търсеше причините, се колебаеше дали да я докосне. Чувстваше се несигурен след вечерта, когато тя беше в центъра на вниманието на десетки мъже, високопоставени личности, които умееха да общуват с жените по-добре от него. Цели мъже, не сакати. В този момент беше готов да ги намрази всичките.

Тя не можеше да знае, че докато през последните часове беше седял до нея безмълвен като евнух, се възхищаваше все по-силно от умението й да забавлява един разглезен светски лъв като Мирза. Естествено, тя не подозираше, че няколко пъти беше затварял очи, за да се наслади на парфюма й. Той събуждаше в паметта му гледки на екзотични места, които оставаха в сянка, възбуждащи мигове и отчаяни часове, безформени в спомена му, но много силни. Позволи си да си представи всички възможни ситуации, които никога нямаше да станат действителност. В мисълта си призоваваше мига и в същото време беше дълбоко убеден, че той няма да настъпи. Или поне не тази вечер.

Но сега не беше в състояние да обърне гръб на жената, чиято близост го измъчваше, дразнеше и трогваше още от първия миг, когато бе влязла в живота му. Може би тя щеше да го спре — да спре и двамата, преди да извършат непоправима грешка.

Сложи ръка на кръста й и я привлече към себе си. Тя се разтрепери, но не оказа съпротива.

— Мадам, вашата смелост ме накара да онемея. Но искам да помислите какво правите. Още не е късно.

— Не съм ви помолила да ме последвате — пошепна тя толкова тихо, че шепотът би прозвучал високо.

— Наистина ли? — той се усмихна в мрака, сложи ръка на рамото й и го притисна леко. — Защо тогава ме предизвикахте без нито един поглед? Защо ми показахте пътя без жестове?

Тя склони глава и притисна буза до ръката му.

— Вероятно съм направила точно това.

— Безстрашието не е равно на смелост. Смелият познава опасността, но се чувства задължен да продължи. Помислихте ли за опасността?

Защо привеждам аргументи срещу собственото си желание, запита се изненадано той.

Вероника се обърна в ръцете му, благодарна на мрака, който скриваше погледа му.

— Не може ли жената да бъде смела като мъж?

— О, боже! — задъханото възклицание изрази блаженството на мъж, намерил жената от сънищата си. — Ако ми позволите, ще ви помогна да станете още по-смела!

Вероника изпита сладка тъга, пламенната му молба извика сълзи в очите й. Заради него беше направила неща, които промениха живота й завинаги. Но той не го знаеше.

Не, не! Тя поклати глава, за да прогони неприятните мисли. Тази нощ беше само нейна и тя си пожела смелостта да й стигне за следващите часове.

— Какво да направя?

Девлин не знаеше какво ставаше в нея, но подозираше каква е причината за раздвоението й. Тя трепереше под докосването му — леко, но не можеше да се овладее. Леля му я смяташе за неопитна… смелостта й предвид тази възможност събуди в сърцето му безименна нежност.

Той я притисна до себе си, докато бузата й легна на гърдите му и телата им се сгушиха едно в друго. Когато свали мрежичката от косата й, тя неволно разтърси глава и червените къдрици се разсипаха по гърба й. Танцуващите кичури ухаеха на ориенталска градина. Девлин се наведе до ухото й и пошепна:

— Не се страхувай, бахия. Няма да сторя нищо, което ми отказваш.

Устните му се плъзнаха по бузата й и намериха устните в нежна целувка. Срещата на устните им засили треперенето й. Устата му бавно се отвори и желанието, което се опитваше да овладее, нахлу мощно в слабините му. Колко беше сладка! Топлата й уста имаше вкус на напоените с мед фурми, които им бяха поднесли за десерт. Това беше достатъчно колебливите му чувства да се превърнат в пламтяща страст.

Когато отворената му уста се плъзна по устните й и езикът му очерта контурите им, нервите й завибрираха от копнеж и желание. Горещата целувка стопи страха, гнева, отчаянието и желанието и сля всички тези чувства в жажда да се люби с него, толкова силна, че не би допуснала нищо да я лиши от това блаженство.

Вдигна ръце и ги мушна между неговите, за да обхване гърба му. Усети го под пръстите си толкова силен и твърд, че го сравни със скала на сигурността, на която можеше да довери всичките си грижи.

Вероника чу как той изръмжа доволно; но звукът бързо заглъхна, когато устните им отново се намериха в безброй пламенни целувки.

Чувствата се удряха в бариерата, която в продължение на година беше градила срещу съмненията, позора и измамата. Хинд Див бе възкръснал за нов живот, но дали за да я спаси или да я прокълне — тя не знаеше. В този момент не я беше грижа. Искаше само да знае дали чувството, родено от срама и след една нощ, за която тя нямаше вина, може да се сравни с другото чувство, родено от волята, желанието и копнежа, което днес окриляваше страстта й.

Ами ако се лъжеше?

Вратата на съвестта не се затваряше, съмненията продължаваха да я измъчват. В гърдите й се надигна бунт и тя изпита разкаяние. Ами ако след минута той вдигнеше полите й и тя откриеше, че страстта й е измама? Ако след час я оставеше със съзнанието, че отново е била излъгана?

От гърлото й се изтръгна кратък вик, тя отдели уста от неговата и се опита да се освободи. Той я пусна без възражения.

Дишайки тежко, сякаш беше бягала цели километри, Вероника направи няколко крачки назад. Той не каза нищо, а тя беше твърде изплашена от поведението си, за да измисли някакво обяснение.

— Страх те е — изрече нежно той.

— Да! — отговорът й беше бърз, отчаян шепот.

— Всека жена има право да промени решението си.

Думите прозвучаха примирено, но тя се почувства, сякаш беше стъпила върху пропаст и не можеше да се придвижи нито напред, нито назад — заплашваше я опасност да бъде разкъсана на две, ако не вземеше решение.

— Толкова ли е лесно за теб?

— Лесно? — думата прозвуча тихо, но с такава пламенност, че тя забрави съмненията в истинността на страстта му. — Или ти искаш да е лесно?

Вероника поклати глава, без да помисли, че огънят в стаята й е угаснал и фигурата й бе само тъмно очертание пред прозореца.

— Сама не се разбирам.

— Аз също — и в неговия глас прозвуча същото объркване.

За съжаление не беше способна да разсъждава разумно, макар че беше спешно необходимо. Той се приближи отново до нея и сложи ръка на кръста й; след това докосване тя каза тъкмо онова, което не искаше да каже.

— Имаше един мъж… някога…

При тази изповед Девлин се скова.

— Той ме заслепи — гласът й трепереше и той повярва, че е от срам. — Не биваше да оставам сама с него, трябваше да съм по-внимателна…

— И той се възползва от ситуацията?

— Да.

В гласа й имаше нещо, което можеше да се определи като усмивка; но той знаеше, че е невъзможно. Тя се отдръпна и той я освободи от прегръдката си. Колкото и да му беше трудно, не искаше да я държи против волята й.

Едва когато се отдалечи на безопасно разстояние, тя продължи:

— Нямаше насилие, но въпреки това стана без мое съгласие, защото във виното имаше опиум.

Девлин усети как косъмчетата на тила му настръхнаха. Историята звучеше толкова познато. Нещо… но какво…

— Била си упоена и изнасилена…

Лицето й се вкамени.

— Изнасилване е тежка дума.

— И тежка простъпка — настоя той.

Тя попипа пламтящите си бузи.

— Иска ми се да беше толкова просто. Съжалявам, но не мога да го обясня. Всъщност не се съпротивлявах. Бях любопитна… ужасно любопитна — думата заглъхна в съжалителна въздишка.

— Но той е парализирал волята ти… — думите бяха изречени безизразно, без балсама на съчувствието.

— Да — тя го погледна втренчено. — Нямах избор.

— Според мен жената винаги трябва да има избор!

Загледана в силуета му, тя се запита дали беше искрен. Беше употребил думата „жена“, не „дама“. До женитбата си тя не беше дама — или поне не в смисъла, в която я употребяваше доброто общество. Дали той знаеше колко много означаваше за нея тази разлика? Или причината беше, че несъзнателно говореше за изличения спомен, когато беше играл ролята на прелъстител?

— Защо мъжът се държи по този начин към жената?

— Може би се бои от нея. Или е искал да я накаже. Или я е смятал за друга, различна от онази, за която се е представила — Девлин вдигна рамене. — Не мислете, че искам да защитя онзи мъж…

— Вероятно не — отговори замислено тя. Беше дошло време да се увери.

Тя се приближи към него и се опита да разгадае израза на лицето му в мрака. В очите му горяха пламъци, това се виждаше много ясно, но лицето беше в сянка. Мигът на истината, каза си тя, за който ще отговарям в деня на страшния съд.

— Мъжът живееше в Багдад. Наричаха го Хинд Див.

— Името ми е известно.

— Така ли? — Вероника изпита чувството, че ей сега ще я улучи светкавица, толкова силни бяха тръпките, които разтърсиха цялото й тяло.

— Понякога го чувам насън — гласът му прозвуча отдалече, макар че стоеше съвсем близо до нея. — Същество от плът и кръв с лице на чита. Мислех, че е родено от объркания ми разум — мрачното му изражение не оставяше съмнения, че разумът функционира. — Не знаех, че мъж с това име наистина е съществувал.

— Много хора смятаха, че той не е човек — обясни Вероника. — Твърдяха, че е магьосник. Някой вярваха, че е дух, други го наричаха дявол.

— Как се запозна с него?

— Изпратиха ме да го убедя да изведе лорд Абът от Багдад, когато дойдоха французите. Той не поиска пари, а друга награда.

— Девствеността срещу живота!

Нейната невинност срещу три човешки живота? Не беше разглеждала въпроса от тази страна.

— Не сме сключвали такова споразумение… в началото.

Девлин направи крачка към нея и намали разстоянието наполовина.

— Не е чудно, че не вярваш на мъжете. Затова не вярваш и в своята привлекателност. Платила си твърде скъпо.

— Аз ли съм привлекателна? — боейки се, че ще избухне в сълзи, Вероника избухна в смях. — Не си играй с мен. Аз съм безлична. Най-обикновена жена. Като глинено гърне, на което никой не обръща внимание. Познавам…

— Не, ти не познаваш стойността си — той помилва нежната й буза. — Запали една свещ, милейди!

Вероника изпълни нареждането. Запали свещта с главня от камината и примигна стреснато от внезапната светлина. Ала помещението беше голямо и единственото пламъче не нарушаваше интимността на тайните кътчета.

Когато се обърна към Девлин обаче, той изглеждаше напълно променен. Трепкащото пламъче на свещта подчертаваше контурите на лицето. Сенките заостряха двете бръчици от смях, които ограничаваха устата като следи от брада. Те изпълваха дълбоките орбити на очите с черно, сякаш бяха нарисувани с въглен. Това не беше лорд Синклер, а фантастичният Хинд Див.

— Моля… — прошепна задавено тя и се извърна, треперейки от страх.

— Какво има? — попита лорд Синклер. Дълбокият глас отекна като призрачен шум във високия таван.

Без причина в очите й нахлуха сълзи, макар че абсурдните моменти обикновено я караха да се смее. Но нито едно от тези чувства не беше пряко свързано с нея. Чувствата идеха от друг източник и я притесняваха. Топлият, твърд натиск на ръката му беше единственото истинско нещо в този миг.

— Вероника?

Тя вдигна глава; за да го увери, че всичко е наред; но думите застинаха в устата й, когато срещна погледа му. Лицето на лорд Синклер отново изглеждаше съвсем реално с всичките му човешки контури и сенки. Изведнъж тя се засрами, засрами се от готовността си да се люби с мъж, когото всеки разумен човек би определил като враг.

Девлин забеляза кълновете на съмнението в погледа й, но не се отказа от първоначалното си намерение.

— Ела тук, милейди! — улови ръката й, заведе я пред огледалото в ъгъла, вдигна свещника и освети лицето й. — Моля те, кажи ми виждаш ли безинтересни черти. Отречи, че имаш розови бузи, че очите ти блестят!

Вероника сведе поглед. Усещането за сила и власт, когато се видя във вечерната рокля, изчезна бързо. Също както блясъкът на роклята й помръкна в полумрака на стаята, самочувствието й бързо намаляваше.

— Нищо не виждам.

Той обхвана брадичката й и заговори на персийски:

— Умният търговец излага на показ блестящи стоки, за да задоволи желанието на тълпата. Истинските скъпоценности обаче са скрити от погледите на небрежните минувачи, които не оценяват какво купуват. Добрият търговец ги предлага само на истинските познавачи.

Докато говореше, той бавно обръщаше лицето й наляво и надясно, накланяше го под различни ъгли, осветяваше закръглените бузи и пълната уста, подчертаваше блестящите очи.

— Погледни се, бахия, и познай истината! Ти и само ти държиш в ръцете си ключа към най-голямото си богатство. Днес аз успях да хвърля само един поглед върху него. Това важи и за другите мъже, които присъстваха на вечерята — хвана я за раменете и я обърна към себе си. Чертите й все още бяха засенчени от недоверие, но той откри и нещо друго: може би първите трепети на надеждата. — Съмняваш ли се в онова, което си видяла в очите на Мирза? Съмняваш ли се в онова, което виждаш в моите очи?

— Да! — пошепна прегракнало тя, защото изпитваше страх.

Но той само се усмихна и отвърна:

— Лъжкиня!

При този отговор тя се изчерви. Когато затвори очи, за да избегне предизвикателството му, той втренчи жаден поглед в медноцветните ресници, полегнали върху меките бузи. Под светлината на свещите косата й беше като пламък, като ангелска коса. Защо все още се смяташе за безлична?

Девлин се усмихна. Вероятно в присъствието на желаната жена всеки мъж се държеше по същия начин.

— Сигурен съм, че винаги си знаела истината, която аз изрекох на глас. Но не понасяш шумната тълпа, която търси лесна плячка и не умее да спре, за да види истински ценното.

— Да — прошепна съвсем тихо тя, без да смее да го погледне.

Той се наведе и целуна миглите й.

— Аз спрях и избрах теб. Дойдох при теб, за да взема ценната вещ, каквато си ти.

Вероника отвори очи и в тях имаше въпрос, на който Девлин не можеше да отговори, тъй като самият той искаше да попита нещо. Помилва с един пръст долната й устна и я разтърка.

— Какво търсиш, бахия?

Вероника видя желанието в лицето му и престана да се съмнява в искреността му. Но това не можа да изличи страховете й. Нищо по-лесно от това да унищожи и нея, и всичко, което й беше скъпо — значи и този момент.

Тя сведе очи, за да избяга от скритата истина в погледа му.

— Това е лудост, милорд. Не е редно да сме тук заедно.

— Наистина не е редно — пръстът му се плъзна по енергичната брадичка, мина по шията и спря в основата. — Но ние не говорим какво трябва и какво е почтено. На този свят сега сме само аз и ти. И никой не може да ни укори.

— Светът…

Девлин сложи пръст на устните й, за да й попречи да говори. Когато видя упорството в погледа й, избухна в тих смях.

— Светът е навън. Тук си само ти — той свали пръст от устата й. — Ти и аз. За теб ще бъда всеки и всичко, което желаеш.

Вероника неволно се усмихна.

— Мислех, че аз съм рядка и скъпоценна стока, а ти си купувачът. Не би ли трябвало аз да съм всичко, което търсиш?

И той се усмихна с лека подигравка — както някога Хинд Див.

— Вече го намерих! — ръката му помилва пищната гръд над дълбокото деколте. — Аз искам теб. А какво искаш ти?

За съжаление не можеше да отговори честно. Отмахна ръката му — първа крачка към отделянето от него; но вместо това се приближи и той посегна да я прегърне. Тя притисна глава до гърдите му и чу силното биене на сърцето му, като ударите на прибоя в бурна нощ. Смелата жена, която го беше поканила в стаята си, беше изчезнала. Ако разкриеше чувствата, които дебнеха при всяка среща с него, беше загубена. Не биваше да иска онова, което сърцето й нашепваше редом с ударите на неговото сърце. Тя искаше повече от тялото му — искаше любовта му. А това беше абсурдно.

Сега трябваше да го отпрати, да го прогони от стаята си и от живота си. Вместо това го прегърна по-здраво, надявайки се, че няма да си отиде. Лудост! Трябваше да намери начин да запази поне част от себе си, в противен случай щеше да се предаде напълно.

Девлин усети как тя се вкопчи в него, притисна се до гърдите му като уплашено дете в тъмнината. Но той не искаше да му се отдаде само защото се страхува или се примирява. Един мъж бе взел онова, което тя имаше право да отдаде доброволно. Той искаше да бъде сигурен, че този път всичко щеше да стане изцяло по нейно желание.

Отдели я нежно от себе си и тя го погледна въпросително.

— Аз съм мъж, изгубил миналото си, ръката си и своите илюзии за живота. Мога да ти предложа само тази нощ — такава, каквато искаш да я имаш.

Вероника събра цялата си смелост, за да срещне погледа му, и когато успя, гласът й потрепери.

— Питаш какво искам? — той кимна и усмивката изчезна от лицето му. — Много е просто, милорд. Искам да разбера какво означава да съм с мъж по своя воля. Напълно доброволно.

Обяснението предизвика истински фойерверк в тялото му.

— Искаш да те любя?

— Не да ме любиш! — изрече отчаяно тя. Защо бе използвал тази дума? — Аз те желая — опита се да погледне настрана, за да се дистанцира поне малко от силата на желанието, което заплашваше да я надвие. — Всичко, което ти каза и направи, ме накара да повярвам, че ти също ме желаеш.

Девлин отново си позволи усмивка.

— Много сте скромна, мадам. Аз умирам от желание да ви прегърна и да ви целувам, докато забравите света и можете да мислите само за мен. След това ще се постарая да задоволя страстта ви и да постигна удовлетворение чрез вас.

Вероника трепна уплашено. Пак беше отговорил на персийски! Едва сега осъзна, че от доста време говореха на персийски. Затова се чувстваше като в сън… говореха на поетичен език с много красиви думи.

Отдръпна се малко от него и попита смело:

— Наистина ли ще ми доставите удоволствие, бура сахиб?

— С огромна радост, хубавице. Дори това да е последното, което ще сторя в земния си живот.

Връхлетя я нов прилив на смелост. Колко лесно беше да се престори, че делата са изкусни и красиви като езика, на който изразяваха желанието си. Във фантазията всичко беше възможно.

— Как ще започнем? — попита просто тя.

Девлин имаше нужда от няколко секунди, за да осъзнае настъпилата промяна. Изразът на лицето й не беше променен, но той го усети. Тя бе издигнала пред себе си стена. Щеше да дойде при него, но отдаването й нямаше да е пълно. Разбираше източника на страха й; но ако се сдържаше, нямаше да намери пълно удовлетворение. Ако искаше да е с него, трябваше да го направи напълно доброволно.

Прегърна я и плъзна пръсти по гърба й, за да прилепи тялото й към своето.

— Чуваш ли сърцето ми, бахия? Бие за теб. Можеш да промениш ритъма му само с една дреболия. Ако ме целунеш, ще усетиш как се ускорява и реагира на волята ти. Искаш ли да пробваш?

— Ами да… — погледът на Вероника спря върху устните му.

Нищо особено, каза си тя. Вече го беше целувала. Затвори очи и притисна устни към неговите.

Той не се помръдваше, не движеше устните си, предлагаше й само суха топлина. След секунди тя се освободи от прегръдката, леко разочарована, както издаваше изражението й.

— Ако не си доволна, по-добре опитай някъде другаде.

Вероника го погледна нерешително. Имаше начин — но тя не знаеше как да го направи. Досега я беше целувал винаги той — или поне той започваше, а тя се наслаждаваше на целувката, докато й се завиваше свят. Може би трябваше да повтори неговите действия, за да постигне подобен ефект.

Помилва лицето му и плъзна пръсти по тесните бузи към устните. Спря за малко там, потърка показалеца о долната устна, раздели устните му и потръпна от горещия му дъх. Надигна се на пръсти, замени пръста с устните си и покри устата му с отворената, влажна настойчивост на целувката си.

Този път той я притисна към себе си и тя усети с наслада допира до коравото мъжко тяло. Точно това искаше. Колко топъл, колко истински беше той, как я възбуждаха целувките му! Ръцете й се раздвижиха; помилва с върховете на пръстите си слепоочията му, притисна ги здраво и задълбочи целувката.

Чу как той простена от удоволствие и изпита задоволство. Колебливо отдели устата си, без да може да скрие бързото си дишане. Девлин избухна в тих смях, очевидно беше смаян от страстта й не по-малко от нея.

— Целувката на истинската жена е по-скъпоценна от рубини! — прошепна в косите й той. — Сега ще ти покажа, че аз мога да направя същото за теб.

Зарови пръсти в косата й и наклони леко главата й, за да я целуне, както на него му се искаше. Езикът му намери ръба на горната устна и се плъзна по него — веднъж, два пъти, три пъти. Накрая обхвана със зъби пълните й устни и ги засмука като зряла праскова.

Въздействието на целувката беше зашеметяващо. В съзнанието й се натрапиха няколко важни признания. Искаше да се люби с него, но нямаше представа как да го окуражи и как да отговаря на ласките му. Но най-силно беше желанието й веднага да се научи.

Девлин вдигна глава. Очите му блестяха.

— Разбираш ли сега? Удоволствието идва от двете страни. Всеки дава и взема.

Тя отговори на усмивката му, но още не бе напълно убедена.

— Постепенно започвам да разбирам. Но сигурно има и друго.

— Дамата става ненаситна — той обхвана тила й, плъзна устни по нейните, заблиза ги бавно и целенасочено, докато коленете й омекнаха от желание и трябваше да се хване за него.

Тя не помисли да се съпротивлява, когато той разкопча роклята й, свали я от раменете и разголи гърдите й. Обхвана ги с ръка и внимателно помилва зърната. Когато склони глава, за да ги вкуси, тя се надигна насреща му и простена задавено.

— Харесва ли ви, милейди? — попита той и отново целуна нежната кожа.

— Аз… да! — имаше чувството, че в тялото й се е разгорял буен огън.

Неспособна да остане неподвижна, тя се извиваше и въртеше под милувката на устните му, опитвайки се да стигне до източника на удоволствието, което я заливаше. Едновременно с това пламтеше от срам. Въпреки удоволствието беше смутена и объркана и се питаше дали той не се забавлява с реакцията й.

— Има още много неща. Ще позволиш ли да ти покажа?

Тя сведе замъгления си от страст поглед и отговори едва чуто:

— Моля те!

Той я прегърна, вдигна я и я притисна до гърдите си. Копчетата на жакета одраскаха голата кожа и я накараха да осъзнае какво правеше; той я целуна отново по най-нежния и най-сладкия начин, после я отнесе в леглото.

Положи я внимателно върху завивката и се отпусна до нея, като покри половината й тяло със своето. Видя, че очите й бяха широко отворени. В дълбините им имаше колебание и объркване, но зад тях пламтеше страст, която той трябваше да разпали. Ала не беше забравил какво беше казала за мъжа, който я бе прелъстил: че я е лишил от правото да даде съгласието си. Затова искаше днес да я направи сигурна в удоволствието и в многовариантната любовна игра между двама доброволни партньори.

Нежно сложи ръка върху очите й и зашепна:

— Не се страхувай! Обещавам, че няма да направя нищо против волята ти — целуна ъгълчетата на устата й и продължи: — Ти си господарката на нощта. Аз ще те следвам — пръстите му се плъзгаха по нежните й бузи. — Ти си това, което искам. Ако искаш доказателство за чувствата ми, погледни в очите ми.

Погледът й издаваше такава ранимост, че в бурното му желание властно нахлу жаждата да я закриля.

— Наистина ли? — пошепна тя.

Девлин знаеше, че нежността е най-убедителното доказателство, затова вдигна ръка и спря малко преди разголената гърда.

— Позволяваш ли да те милвам тук?

— Да — отговори веднага тя и се уплаши от собствения си глас.

— И така? — той заигра със зърното, докато то се втвърди и щръкна. Тъй като не изпускаше от очи лицето на Вероника, веднага забеляза как устните й оформиха безмълвен вик, а в очите й светнаха учудване и наслада. — Харесва ти. Усещаш ли удоволствието, което ти доставям?

Тя само въздъхна.

— Има и още, Вероника, още много.

С какво удоволствие би запалил дузина свещи, за да вижда всяка частица от тялото й, която възнамеряваше да докосва и гали, но сега не биваше да я плаши. Следващия път щеше да я съблече съвсем бавно и да се нарадва на красотата на тялото й. Сега искаше само да й отнеме страха от него.

— Толкова си сладка — сведе глава и помилва с език щръкналото връхче, преди да го вземе в устните си.

Усещането на устните му върху гърдите й беше толкова силно, че Вероника се обърна към него и бедрата й се опряха в мускулестия му крак. Бурята от чувства в тялото й събуди желанието да го прегърне и да го задържи вечно. И го направи — обхвана раменете му и голите й ръце се напълниха с топлината му. Онова, което правеше с нея, беше толкова странно и прекрасно, че тя желаеше блаженството никога да не свършва.

Когато той се отпусна върху нея с цялото си тяло, тя го прие с готовност. Всичко негово беше добре дошло — миризмата на сандалово дърво, която струеше от кожата му, лекото драскане на наболата брада по чувствителните й гърди, тежестта на дългото, мускулесто тяло, когато хълбоците му я обгърнаха. Нещо твърдо се отри между бедрата й и тя любопитно протегна ръка да го попипа, но веднага я отдръпна.

Девлин вдигна глава.

— Искаш ли да видиш как е създаден мъжът?

Вероника затвори очи и поклати глава.

— Сигурна ли си?

Съжалението в гласа му я накара да погледне в лицето му, познато и чуждо едновременно.

— Страх ме е.

Той се усмихна развеселено.

— А аз се страхувам от теб. Толкова си красива и имаш толкова сладък вкус на страст, че умирам от страх да не би да не те задоволя по най-добрия начин.

Тя се намръщи въпросително.

— Защо така?

Усмивката му стана по-широка.

— Мъжът, който желае една жена, е пленник на страстта и невинаги успява да я овладее. Когато ме целуваш, ставам твърд като камък. Когато ме милваш, съм готов да направя всичко за теб.

— Всичко? — Вероника се засмя недоверчиво.

— Искаш ли? — той посегна към ръката й. — Трябва само да ме докоснеш, да ме помилваш и ще знаеш, че е вярно — поведе ръката й към слабините си. — Отвори панталона ми и виж какво ми причиняват целувките ти.

За момент ръката й спря несигурно на колана, после разкопча първото копче и след него всички останали. Той се надигна леко, за да я улесни, и тя усети допира до голата му плът. Шумно пое въздух, но не се отдръпна.

Той я целуна отново с бавна целувка на нежна молба.

— Не се колебай да ме докоснеш. Аз съм само човек — пошепна до устата й той.

Само човек! Вероника се запита как е могла да мисли нещо друго за него, след като човешката му фигура беше учудващо реална. Внимателно помилва главичката на члена, после го обхвана в шепа и чу как той остро пое въздух.

— Да престана ли?

— Само ако искаш — отвърна задъхано той. — Но те моля да не го правиш. Опознай ме, направи ме част от себе си. Нищо няма да скрия от теб.

Докато тя го милваше плахо, той отново започва да я докосва и целува. Раменете, гърдите, корема. Навсякъде остави влажния отпечатък на устните си и кожата й лумна в пламъци. Ласките и целувките бяха зашеметяващи и тя престана да изследва тялото му, затвори очи и се отдаде на усещанията си. Сетивата й се напълниха с него, с вкуса му, с аромата и топлината му. Той проникваше през порите й и част от него щеше да остане завинаги в нея. Когато вдигна полите й и ги събра на талията, за да помилва голото дупе, тя повярва, че няма по-силна от тази интимност. Но това не беше всичко. Той мушна коляно между краката й и я вдигна, за да я намести върху бедрото си.

— Не се бой — пошепна в ухото й той. — Съвсем естествено е да искаш да те докосвам там.

Когато ръката му се плъзна между отворените й бедра и пръстите му намериха най-интимното й място, Вероника простена задъхано и се почувства най-безсрамната грешница на света. Бедрата й неволно се раздвижиха, за да приемат милващата ръка.

— Тялото ти е готово за мен, бахия. А ти готова ли си?

Тя го погледна и кимна.

— Отвори се за мен, сладост моя, знам, че можеш. Няма да те разочаровам… да… така е добре. Толкова си топла… влажна и готова за…

Вероника захвърли срама, приличието и страха. Забрави всичко около себе си, останаха само чувствата, които вълнуваха тялото й и сърцето й, които мъжът над нея събуждаше с ръка и уста, с тялото и с думите си. Той шепнеше в ухото й персийски думи, сладки и омайващи, думи на благодарност и окуражаване. Двамата лежаха гърди до гърди, тяло до тяло. Той вдигна отново бедрата й, намести се между тях и намери търсеното място.

Когато членът му проникна в утробата й, тя изхълца тихо и се надигна насреща му. Автоматично обхвана хълбоците му, за да го приеме в себе си. Но той не спря. Стигна някъде много дълбоко в нея и се изтегли назад, давайки й възможност да усети и най-малката промяна, след това отново се устреми навътре. Отначало се движеше съвсем бавно, като я наблюдаваше и се усмихваше, докато тя издаваше неразбираеми звуци на удоволствие. Навсякъде, където я докосваше, се появяваше ново чувство. Тя чуваше в ухото си бързото му дишане, усещаше опънатите мускули на гърба му под ръцете си и не преставаше да се учудва на силата и нежността на движението му. Накрая се отдаде без задръжки на прастария ритъм, единствен за всяка любовна двойка, и вълната я повлече към върха.

Там горе във висините двамата станаха едно. Телата и душите им се сляха. Нейните чувства бяха неговите, неговите бяха нейните.

Съвършеното сливане натежа в телата им. Радостната, настойчива възбуда поиска избавление. Когато я връхлетя необяснимата, бързо увеличаваща се вълна на екстаза, тя извика задавено и намери своето ехо в неговия отговор.

Не знаеше колко време бе минало, когато отново усети близостта на земята. Свещта беше догоряла, тишината на нощта се нарушаваше само от тихото дишане на мъжа, в чиито обятия лежеше съвсем гола.

— Ето какво било! Това ли е, което изпитват всички?

Девлин извърна глава и я погледна с радост и благодарност. Никога през живота си не беше изпитвал това, което изпитваше в този миг, и се съмняваше, че мъжете, които се хвалеха с богатия си опит, са изживели блаженството, което бе преживял. Ако тя бе открила в себе си способността да изпитва страст, той бе открил в сърцето си чувство, което беше много по-дълбоко и можеше да застраши самото му съществуване. Поколеба се дали да произнесе тази истина — по причини, които в момента не беше склонен да търси.

— Може да бъде прекрасно — изрече предпазливо той. — Казват, че мъжът го постига по-лесно от жената.

— Ах! — тази малка думичка се повтори в израза на лицето й: жаждата да знае повече се бореше с плахостта.

Той се отдалечи малко от нея и обхвана брадичката й.

— Както вече знаеш, бахия, уроците са лесни, а сръчността, която идва с упражнението, дава допълнителна наслада. Но чувството, то е рядко… — без да я изпуска от поглед, той изчака момента, в който тя го разбра. — Чувството участва в уравнението.

— Значи ключът е в чувствата?

— Как мислиш, дали това е само мъжко удоволствие?

— Не съм сигурна… — тя се надигна, за да види по-добре лицето му. — Тези чувства нови ли са за теб?

— Чувствата… — колебанието го спря да отговори; може би бе прибързал, като обеща да се остави да го води. Цената за сливането с нея беше абсолютната истина. — Кълна се, че са уникални, единствени по рода си във всичко, което съм преживял досега.

Тя скръсти ръце пред гърдите му и опря брадичка върху тях, за да приближи лицето си до неговото.

— Но ти имаш опит с жените. Как е възможно?

— Сигурна ли сте, че искате да знаете отговора, милейди?

— Да — прошепна тя, преди смелостта да я е напуснала.

Той помилва бузата й.

— Споменът е измамно нещо и не мога да се опра върху паметта си. Въпреки това мисля, че веднъж вече съм изпитал чувствата, които ме вълнуват сега — пак с теб…

Зениците й се разшириха и скриха тъмните дълбини на ирисите. Той бе шокирал и нея, и себе си — и изпитваше облекчение.

— Няма ли да ми кажеш дали е вярно?

Вероника се бореше със себе си. Да отговори ли или не? Извърна глава, втренчи поглед в мрака, но не можа да скрие напълно мислите си. Разкриването на истината щеше да предизвика безброй други въпроси, на които сега не можеше да отговори.

— Имам чувството, че съжалявате за загубената памет, милорд.

Девлин поклати глава.

— Съжалявам само, че с две ръце можех да те любя по-добре.

Тя се изчерви до корените на косите.

— О, не вярвам, че бих го понесла. Не вярвам, че може да има по-хубава любов от тази, която преживях…

Девлин вдигна поглед към тавана и въздъхна дълбоко. Тя не искаше да каже нищо за общото им минало. Макар и по природа нетърпелив, в този случай можеше да чака.

Обърна се по гръб и я претърколи върху себе си.

— За мен ще бъде безкрайно удоволствие да те любя пламенно и продължително, докато ме искаш.

Докато го иска? Знаеше ли какво й предлагаше? Предполагаше ли какъв ще бъде отговорът й? Винаги и вечно…

Думите напираха на устните й. Заслужаваше си да ги произнесе, защото точно отговаряха на чувството, което пламтеше в нея. Трябваше само да погледне в очите му — те изразяваха всичко онова, за което тя копнееше, с всепоглъщаща страст. Но той не бе казал нищо за любов, само за любене. А тя беше жена — дори смелостта на любовта имаше граници.

Вероника извърна глава и къдриците й помилваха лицето му.

— Значи предлагаш да остана с теб, докато си доставяме взаимно удоволствие в леглото?

Той не отговори веднага.

— Ако това ти харесва…

— Не — тя поклати глава и продължи с твърд глас: — Не. Ако продължа да се любя с теб по този начин, няма да мога да се любя с друг мъж.

Девлин шумно пое въздух.

— Кой е другият мъж?

— Няма друг. До днес изобщо не мислех, че някога ще има мъж в живота ми. Но ти събуди нещо у мен, за което съм ти дълбоко благодарна.

— Значи ли това, че един ден… няма да съм ти достатъчен?

Тя вдигна глава, изненадана от болката в дълбокия му глас.

— Ти си… всичко! Затова не искам да се обвържа с теб. Скоро ще повярвам, че съм влюбена, и тогава… — тя се изсмя, макар че думите й бяха абсолютно сериозни.

Той сведе глава, за да срещне погледа й.

— Толкова ли е лошо да си обвързана с мен?

Хвана я в собствения й капан!

— Не, никак не е лошо. Но аз нямам право да те обичам.

— Нямаш право? — попита замислено той и вдигна отрязаната си ръка. — Заради това ли?

— Не, разбира се! — тя улови ръката му й я поднесе към устните си. — Тя е част от теб и не те прави недостоен за любов. За мен няма разлика.

— Защо тогава?

— Не искам да ти бъда любовница — извърна глава и тихо продължи: — Моля те, не ме питай повече! — сгуши се на гърдите му и заключи: — Имаме само тази единствена нощ. Целуни ме и отново ми покажи как мога да те направя щастлив.

Очакваше, че той ще завладее устните и тялото й и ще забрави, но той изведнъж стана сериозен — много по-сериозен, отколкото през цялата вечер. Помилва я и приглади назад непокорните червени къдрици, нападали по лицето й.

— Ти имаш силата да откраднеш сърцето направо от гърдите ми и да го отнесеш далече-далече. Моля те, бахия, имай милост към мен!

19

До Коледа оставаше само седмица и големият магазин на „Фортном и Мейсън“ беше препълнен с хора. Слуги в ливреи, готвачки с помощничките си, дори изискани господа и дами с кошници, придружени от прислужници, чакаха нетърпеливо на опашка, за да им дойде редът и да изберат най-добрите стоки и напитки. Магазинът на „Фортном и Мейсън“ беше най-добрият на Пикадили, а и в целия Лондон.

Ричард Фортном се погрижи скъпата му братовчедка да не пропусне нито една подробност от предприятието, което той имаше честта да ръководи. Когато чу момичето да я нарича „милейди“, за миг се смути, но бързо се овладя. Когато Вероника му призна, че е виконтеса Шрюсбъри, Ричард веднага се приспособи към ситуацията и започна да се отнася към нея с повече уважение. Беше голямо отличие скромната му фирма да бъде посетена от толкова знатна личност. Защо да подчертава допълнително роднинството им? Щеше да изглежда, че търси протекцията й. Въпреки това лично се погрижи за нея и, следван от двама продавачи, я разведе из целия магазин.

Вероника умело си пробиваше път през навалицата от купувачи и покупките се трупаха в кошницата й: красиви кутийки с джинджифилови сладки, домашен коледен сладкиш от Шотландия и куп други неща за коледния празник на семейството. Докато обикаляше щандовете и се наслаждаваше на гледката и ароматите, изведнъж изпита носталгия. Чувството беше неприятно силно. Стоките бяха толкова много и разнообразни, че тя отрупа братовчед си с похвали и му заяви, че неговата фирма била единствената в Лондон, която можела да се мери с базарите в Персия. Разказа му как обичала да ги посещава и да си избира редки и скъпи неща. Въпреки студа въздухът беше изпълнен със свежи аромати. От кутиите за подправки и купите с пикантни храни се носеха изкусителни миризми и й напомняха за слънчевите дни в Бушир, за синьото небе, което се издигаше над морето. По лавиците бяха наредени бурканчета с консервирани зеленчуци и маслини от Средния Изток, различни ядки, белени и небелени. Съдове със захар, сол и пипер на зърна, след тях сандъчета със сушени плодове от слънчевия юг и отворени чувалчета с бобови растения в най-разнообразни цветове — от блестящо бяло до сиво, от зелено до червено и черно, гладки и грапави. Чували с брашно и ечемик стояха редом със сандъци, пълни с несмлени житни зърна.

Вероника остана дълго време в помещението, където бяха изложени оранжерийни круши, тъмносини сливи и наситеночервени ябълки. Плодовете бяха грижливо подредени в кошници със слама. Имаше още сандъчета с червено, черно и златно цариградско грозде, чиито дребни плодчета блещукаха като перли. Глинени съдове с мед от Корнуел, Дорсет, Нюмаркет и шотландските планини пълнеха цели редове. На всеки съд беше написано на кои цветя или дървета се дължи специфичният вкус на меда. Имаше още буркани с конфитюр от джинджифил и кайсии, сладко от лимонови кори и желе от розови листа. Червен мармалад от ароматни испански червени портокали стоеше редом със сладко от зелени орехчета, със сладки и кисели краставички и смокини, мариновани в западноиндийски ром. На отсрещната редица бяха съдовете с горчица, чътни и хрян.

В отделението за чай Вероника избра сортовете „Оолонг“ и „Кеемун“. В следващото помещение опита с удоволствие ароматен английски чедър и фин стилтън със сини жилки. В магазина се предлагаха безброй видове сирене, между тях и такива, за които никога не беше чувала, като „Блу Уенсдейл“, „Губин“ и „Ред Чешър“.

На щанда за месо Вероника поръча дузина сушени на въздух парчета шунка от Йорк и гърненца с пушено пуешко. На следващия щанд намери хайвер и пушена шотландска змиорка, както и пастетчета от дивеч. В аквариумите плаваха костенурки и най-различни риби, очакващи да ги купят за празничната трапеза. Тя предпочете стриди и сьомга, пресни и пушени, и нареди да ги изпратят в Крийзъс Хол заедно с големите коледни пудинги.

След като си купи кутийка кестени, печени върху въглища, тя се извини на внимателния си водач и седна в едно тихо ъгълче да си хапне от любимото си лакомство.

Съвсем случайно бе разбрала, че никой в Крийзъс Хил не се е погрижил да се приготви за Коледните празници. Очевидно нямаше човек, който да отговаря за поръчките.

Пеони, която бе попитала в кухнята кога ще започнат да пекат тортички с цариградско грозде за празниците, дойде при мащехата си обляна в сълзи.

— През октомври не направиха пудинги, мис, не сложиха ядки в бренди. Готвачката каза, че не са опушили шунка за Коледа. Може ли да има Коледа без пудинг? О, мис, какво ще правим?

Вероника откри, че домакинствата на изисканите семейства не се различаваха по нищо от обикновените. Без указания отгоре никой от персонала не смееше или не искаше да действа самостоятелно. Готвачката заяви, че не можела да поръчва без заповед, момичетата на лорд Абът обясниха, че се стремели да избягват излишните разходи — откакто виконтесата живеела с тях, домакинството станало много скъпо.

Тя обаче искаше празничните дни в Крийзъс Хол да бъдат наистина празнични и щом дойде в Лондон, първата й работа беше да поръча всички коледни деликатеси. Макар че още не знаеха, сестрите имаха добър повод да празнуват — и тя също.

Тази сутрин Вероника научи още със събуждането си учудващата новост, че някои от съпругите на джентълмените, с които се беше запознала в резиденцията на Мирза, са минали да й оставят визитните си картички. Съпругата на сър Осли бе написала на гърба на картичката си всички дни, през които приемаше. Вероника се обиди, че нито една от дамите не е попитала за нея, но Бершъм търпеливо й разясни лондонския обичай с картичките и посещенията. „Случайните посетители“ първо оставяли картичките си. С това давали да се разбере, че са узнали за присъствието на съответната личност в града. От нея се очаквало през следващите дни да отговори със същия жест и да посети оставилите картичките си, без да се срещне с дамите — изключение правеше лейди Осли, която беше оставила приемните си дни. Ако дамите решат да се представят лично, това ще е първата крачка към приемането в обществото, бе заключил Бершъм. Само първата крачка, но може би най-важната.

Според Бершъм, Хиацинта и Лоръл трябвало да присъстват на „приемите“ на Вероника, макар че още не са дебютирали в обществото, както и да я придружават в домове, където има само дами.

Докато белеше кестените и си хапваше сладко, Вероника се усмихваше. Може би през новата година момичетата щяха да се запознаят с подходящи семейства, които да им осигурят покани за балове и вечерни приеми. Разбира се, първо трябваше да ги представят официално. Искаше й се да остане в Англия, докато уреди представянето в двора.

Доволна, че се е погрижила както трябва за момичетата, тя провери отново списъка с покупки. Беше поръчала няколко кошници ястия и напитки за полските работници, които щяха да дойдат в Крийзъс Хол за годишните си дарове. Бершъм й обясни, че традицията изисквала виконтът и виконтесата да седнат на една маса с всички арендатори и занаятчии, и тя смяташе да приготви богато угощение.

Виконтът! Дали щеше да дойде в Крийзъс Хол за Коледа?

Вероника сведе лице към кожената яка на наметката си и се помоли слугите и продавачите да не забележат червенината, която обагри бузите й. Девлин бе излязъл от стаята й рано сутринта. Тогава не мислеше за семейство Шрюсбъри и Крийзъс Хол. Двамата си шепнеха и хихикаха като деца, докато тя му помагаше да се облече в мрака. Докато закопчаваше ризата и жакета му, той се мръщеше критично, но престана да възразява, когато дойде ред на панталона. Накрая й се наложи да го предупреди, че не бива да прекаляват със страстта. Всъщност ги възпря единствено страхът да не ги открият — в противен случай никой от двамата нямаше да стане от леглото. Той обеща, че ще дойде отново следващата вечер, за да я заведе в лондонската опера.

След излизането му Вероника заспа изтощено, а когато се събуди, трябваше да се изправи пред възбуждащото прозрение, че бъдещето, на което не смееше да се надява, все пак е възможно. Не мислеше за брак, позицията на любовница също не й харесваше особено, но на първо време щеше да се задоволи с дискретна връзка. Така постъпваха повечето вдовици. Може би той щеше да одобри връзка, която не почиваше върху тънки финансови сметки, и нямаше да настоява за нещо друго. Но първо трябваше да му признае за съществуването на Джейми.

Докато правеше утринния си тоалет, тя размишляваше как да подхване темата за детето си — за неговия син. Всъщност Джейми трябваше да почака. Много по-важно беше да му разкрие една друга истина. Той вече знаеше, че освен него в живота й е имало и друг мъж — Хинд Див. Сигурно самият той щеше да направи връзката и да я попита за произхода на Хинд Див — тогава тя щеше да му признае, че тайнственият прелъстител е бил самият той. Може би тогава щеше да си спомни… или не.

Когато се облече и си поръча чаша шоколад, Вероника вече мислеше друго. Не можеше просто да му признае истината. За да повярва в бащинството си, той трябваше да приеме, че е Хинд Див. Но тя нямаше доказателства за твърдението си, а неговата памет отказваше. Как щеше да реагира на неочакваното разкритие, след като досега тя упорито отказваше да признае, че се познават от по-рано? Може би щеше да си помисли, че иска да го измами.

Когато привърши със закуската, тя отново беше изпълнена със съмнения. Даже да й повярва, ще му е необходимо известно време да приеме истината, каза си тя. Не можеше да му представи доказателства в подкрепа на твърденията си — само своята дума и тази на Аги. Ако все пак й повярва, какво тогава? Сигурно ще поиска да види детето. Значи трябваше веднага да повика Аги и Джейми в Лондон.

Защо не бе помислила по-рано за това? Щеше да ги скрие някъде наблизо, да ги настани под фалшиви имена в някое хубаво малко жилище, за да може да ги посещава всеки ден. Никой от семейство Шрюсбъри нямаше да узнае.

Преди да е променила намерението си, тя написа писмо до Аги и добави чек за разходите по пътуването.

Може би Девлин нямаше да приеме Джейми за свой син, но поне детето й щеше да бъде до нея. Тя беше длъжна да му даде възможност да види сина си и да го опознае. Връзката им не засягаше никого. Ако успееше да представи момичетата в двора, щеше да се махне от Англия и да отведе завинаги сина си.

Преди да излезе от магазина на „Фортном и Мейсън“, тя купи чувалче мускат и нареди да го изпратят с картичката й на персийския посланик. Според персийския обичай гостите се отблагодаряваха на домакина с някакъв подарък, а тя имаше всички основания да е благодарна на Мирза. Вечерта, прекарана в компанията на внушителния персиец, накара Девлин да ревнува и да захвърли маската, с която излизаше пред обществото. Трябваше да запомни, че ревността е много силен тласък в човешките действия.

По същото време Девлин минаваше покрай конната гвардия, която беше стационирана между Уайтхол и парадния площад на Сейнт Джеймс Парк. Приятелите му бяха изпратили вест, че са намерили квартира наблизо. Тъкмо когато спря да огледа улицата, от близката врата излязоха двама лейтенанти и тръгнаха в обратната посока.

— Уинслоу! Хъмфил!

Двамата се обърнаха изненадано.

— Синклер! Каква изненада!

— Не мислех, че ще те видим отново толкова скоро, виконте — Хъмфил се ухили приятелски. — Знаеш ли, трудно ми е да свикна с титлата ти.

— Отиваме в някоя хубава таверна да ядем стриди — съобщи Уинслоу. — Ела с нас!

Девлин поклати глава.

— Искам да говоря поверително с вас.

— Тогава да се върнем в салона — предложи Уинслоу. — Надявам се хазаинът да ни почерпи с няколко бутилки порто, за да говорим по-лесно.

Когато хазаинът донесе исканата напитка, Уинслоу вдигна чашата си:

— Преди да започнем, предлагам да пием за вдовицата Шрюсбъри — той отпи голяма глътка и продължи: — Трябва да призная, че снощи на приема не я познах. Хората говорят, че ти си причина за тази промяна, Синклер.

— Не съм чак толкова способен — отвърна хладно Девлин, който много добре беше забелязал многозначителните усмивки на приятелите си. — Ако елегантната рокля е достатъчна да направи жената красавица, в Лондон нямаше да има нито една стара мома.

— Това е вярно — извикаха в един глас двамата лейтенанти.

Девлин разклати виното в чашата си, без да отпие.

— Има ли много слухове от този род?

— Слухове? По-скоро бих казал, че има скандал — уточни Хъмфил. — Мирза и тя се държаха като… рецитираха любовни стихотворения… да не говорим за интересната случайност, че тя се появи в града по същото време като посланика. Целият град твърди, че Осли е избрал вдовицата за тайна любовница на Мирза.

— И всичко това преди закуска — отбеляза мрачно Девлин.

— Аз не съм клюкар — намеси се Уинслоу, който беше приятел на Девлин и се чувстваше длъжен да защити роднината му. — Въпреки това ми се струва странно, че Мирза беше толкова внимателен към нея.

Девлин вдигна чашата си, но не отпи нито капка. Кой, ако не той, беше наясно с магията на Вероника? Откакто напусна леглото й, не мислеше за нищо друго… Но тя не беше любовница, с която можеше да се похвали. Точно затова имаше всички основания да сложи край на злобните клюки, които застрашаваха доброто й име. За съжаление не можеше да се изкаже в нейна защита, без да даде повод за нови спекулации. Освен това трябваше да мисли за честта на посланика.

— Странно е, че слуховете са в такова противоречие с първите ни впечатления от нея. Аз например я помислих за безлична малка гувернантка — заговори предпазливо той.

— Аз също — подкрепи го Уинслоу. — До снощи вярвах на първата версия: че лорд Абът се е оженил за нея, за да осигури настойница на дъщерите си.

Девлин кимна.

— Според мен сделката е много разумна. Тя се е грижила за него по време на болестта му. Сигурно има опит с болни и деца — това обяснява държанието й на гувернантка, както животът в колониите обяснява непринудеността й. В Лондон, където се държи на етикета, много хора ще я оценят като твърде свободна и дори вулгарна.

Негово благородие прочете по лицата на другарите си съмнение и разочарование. Сега трябваше само да заличи намеците относно характера й.

— Честно казано, останах много учуден, като узнах, че е роднина с Фортном.

— Значи е от средното съсловие? — попита Уинслоу и се намръщи неодобрително.

— Всички знаят колко строги моралисти са понякога буржоата — отбеляза небрежно Девлин.

— Да, тези хора стават досадни с добродетелността си — кимна с видимо отвращение Хъмфил.

— Невинността може да бъде възхитителна — засмя се Уинслоу, — но бог да ме пази от набожните!

— А що се отнася до въображаемото клетвопрестъпничество на Мирза, вие без съмнение знаете, че наказанието на шаха е хвърляне в казан с врящо олио?

Хъмфил пребледня като мъртвец.

— Вече не вярвам, че между тях има нещо. Ще кажа на всички, че не е възможно да са любовници — обеща Уинслоу.

— И ще бъдеш прав — подкрепи го Девлин.

— И все пак… кой е имал късмет да общува цяла вечер с толкова прекрасна жена — изрече с видимо разочарование Хъмфил. — Започвам да мисля, че лейди Абът е една от онези досадни вдовици, които си търсят нов съпруг.

— О, небеса! Спестете ми приказките за брачни окови — Уинслоу направи гримаса. — Откакто съм се върнал от Индия, майка ми не говори за нищо друго. Вече ми омръзна! Искам отново да ида на война!

— Мисля, че за днес клюкарствахме достатъчно — Девлин побърза да смени темата. — Кой от вас имаше връзки с местните хора, докато бяхме в Ориента?

— Аз — отговори Уинслоу. — Естествено не колкото ти. Защо питаш?

— Искам да науча нещо за съдбата на една тайнствена личност, известна с името Хинд Див. Например къде се намира сега.

Двамата мъже се вцепениха от изненада.

— Дяволите да ме вземат! — изохка най-сетне Хъмфил.

— Защо питаш? — поиска да узнае Уинслоу, който изглеждаше сериозно загрижен.

Девлин пресуши чашата си, без да помисли какво прави. Не очакваше, че ще се наложи да обяснява на другарите си защо трябва да намери Хинд Див.

— Имам чувството, че някога съм познавал този човек — изтърси той първото, което му хрумна.

— Велики боже! Защо това не ме учудва? — заяви Хъмфил с кратък нервен смях.

Острият поглед на Уинслоу го накара да стане отново сериозен.

— Наистина ли не помниш нищо от последните години? — попита тихо той.

— Понякога сънувам — Девлин погледна в празната си чаша. За втори път му предстоеше признание, от което се чувстваше неловко.

— Разбирам. — Уинслоу провлачваше думите, сякаш трябваше да разреши някаква загадка. — И какво казват сънищата ти за Хинд Див?

Девлин си наля още порто.

— Че трябва да поправя сторена неправда. Че ако не съм сакат, трябва да се бия.

— Искаш дуел? С Хинд Див? — Хъмфил непрекъснато повишаваше тон и накрая изсвири през зъби.

Девлин го изгледа унищожително.

— Искам само няколко факти. Ако не можете да ми помогнете, ще отида другаде.

Втренченият поглед на Уинслоу не се откъсваше от лицето му.

— Той беше един от нас. Шпионин. Нищо ли не помниш?

— Хинд Див е британец?

— Както аз или… ти — обясни Хъмфил с нервно покашляне. — Странното е, че преди да умре, никой от нас не знаеше кой е той. Самоличността му се пазеше в строга тайна.

Девлин шумно пое въздух.

— Защо продължавате да го криете, като знаете, че е мъртъв?

— Хъмфил трябваше да каже, че беше съобщено за смъртта му — Уинслоу извади от джоба си пура и я помириса. — Разбираш ли, приятелю, оказа се, че вестта за смъртта му е прибързана.

— Значи е жив?

— Жив като теб — отговори Хъмфил и устата му се накъдри в усмивка. — По дяволите, Синклер, защо трябваше да загубиш паметта си?

— Извинявам се, че с тази глупост подлагам на изпитание дружбата ни — Изведнъж Девлин бе обзет от страшно подозрение. — Или зад думите ти се крие нещо друго? — той се обърна изненадано към Уинслоу: — Може би един от двама ви е Хинд Див?

Уинслоу енергично поклати глава.

— Разбира се, че не! Приличам ли ти на човек, който би нарисувал лицето си като котка от джунглата и би се движил незабелязано между персийци, араби и индийци?

Един поглед беше достатъчен на Девлин да разбере какво имаше предвид приятелят му. Уинслоу беше със светли очи и лунички, Хъмфил имаше пясъчноруса коса, а тенът му реагираше на всяко душевно вълнение.

— Но вие сте го познавали! Още го познавате!

— Позна! — Уинслоу помрачня и сведе глава.

Девлин усети как косъмчетата на тила му настръхнаха, макар да не подозираше каква е опасността, която го заплашваше.

— Говорете най-сетне!

— Успокой се, приятелю! — Уинслоу нервно хапеше долната си устна. — Лекарите казаха, да не те тормозим със спомени.

— Моето минало… свързано ли е с Хинд Див?

Мъжете избягнаха погледа му.

В гърлото му се надигна гадене, но нещо в него продължаваше да се съпротивлява. Ако беше вярно, поне малка част от истината трябваше да се върне в паметта му! Поне късче спомен трябваше да излезе от блатото на изгубеното минало и да потвърди истината.

— Трябва ми доказателство.

— Разбирам — отбеляза Уинслоу. — Имаме нещо, което може да ти даде някои отговори. Повериха ни го, за да го запазим за теб… Миналата година, след като съобщиха, че си изчезнал, някой изпратил на генерал-губернатора едно сандъче. Агенти на Заман шах го донесоха от Афганистан. Тогава всички си помислихме, че в сандъчето има доказателство за смъртта ти.

Девлин присви очи.

— Какво доказателство?

— Отрязаната ти ръка — отговори Хъмфил, избягвайки погледа му. — Ужасна гледка. Погребахме я.

— В сандъчето трябва да има пръстен с голям тюркоаз — Уинслоу се покашля. — Според слуховете някога Хинд Див го откраднал лично от Заман шах.

— Какво друго има в сандъчето?

— Нямаме представа — защити се Хъмфил, защото Девлин едва сдържаше гнева си. — Кълна ти се!

— Ние го съхраняваме, докато дойде време да си го поискаш.

Нещо помръдна в сърцето на Девлин — чувството беше толкова ужасно, че лицето му се сгърчи и приятелите му се спогледаха разтревожено.

— Искам го сега.

— Тогава ще го донеса — Уинслоу скочи от мястото си.

— И аз ще дойда — Хъмфил стана след него. — Кой знае, може би ще събудим спомените.

Девлин ги проследи с поглед, потискайки желанието си да ги последва, за да вземе веднага сандъчето. Задържа го нещо, което беше много по-сериозно от нормалната тревога за бъдещето. Усети как страхът от миналото загриза новонамереното му щастие.

Лорд Синклер седеше в клуба си с полупразна бутилка уиски на масата пред себе си. До нея се виждаха великолепен сребърен пръстен с тюркоаз, томче със стихове на Мулах Джами и отворено писмо. Биг Бен удари десет. В този час хората вечеряха, танцуваха, отиваха на опера или на театър. Той обаче нямаше да напусне клуба. Рядко изпитван, безкрайно опасен гняв го изпълваше от глава до пети. Страхуваше се дори от онова, което можеше да му се случи вън, на улицата. Той самият беше Хинд Див!

Споменът не потвърждаваше този извод, чувството също мълчеше: Но трябваше да приеме истината. Въпреки изгубената си памет той знаеше, че беше вярно.

Девлин затвори очи. Не искаше нищо да отклонява вниманието му. Веднага видя пред себе си две тъмни очи, обрамчени от червено-златни мигли, толкова блестящи, че изглеждаха недействителни. Сериозните, честни очи гледаха в душата му и знаеха истината, която беше скрита за самия него. Когато Вероника Абът го погледна за първи път, в погледа й имаше всичко, но той не можа да го схване. Тя имаше съвсем реални основания да се страхува от него. Той беше Хинд Див!

Случайно бе узнал този факт и сега се опитваше да проумее значението му. На дъното на сандъчето, което му връчи Уинслоу, в кожената подвързия на „Йосиф и Сулейка“ беше скрит тънък пергамент, който допълваше историята по опустошителен начин.

Девлин посегна отново към писмото, тъй като не можеше да не го прочете отново. През последните часове го бе прочел поне дузина пъти, но думите не се задържаха в съзнанието му. Точното значение се изплъзваше на замъгления от уискито разум, затова го четеше през няколко минути.

Вдигна пергамента пред очите си и зачете на глас:

„Скъпо момче!

Намерих ти годеница! Прекрасна млада жена. Рядко се срещат същества като нея: умна, надарена с разум и отзивчиво сърце. Изпращам ти я да я одобриш, но после ще ти я взема за малко. Не се съмнявам, че ще оставиш у нея впечатление, което ще се запази за цял живот.

Докато си готов, тя ще остане под моя закрила. Моля те, не я оставяй да чака дълго, мой горди приятелю, защото може да се обвърже с някой недостоен.

Джордж Абът“

Под писмото с друг почерк беше написано: Вероника Фортнъм. Вероника Фортнъм му бе изпратена като годеница.

Дори сега, когато държеше в ръце убедително доказателство за престъплението си, той не можеше да си спомни нито един миг от срещата между двамата, както му я бе описала тя. По лицето й личеше какво й струваше това признание. Сега му беше ясно колко силно беше подценил смелостта й. Откъде беше почерпила кураж да разкаже историята на негодника, който й бе отнел невинността, за да чуе как същият този мъж й обещава, че ще й помогне да преодолее най-голямото унижение в живота си?

Той я е упоил? Тя беше обвинила Хинд Див и в това злодеяние. Тайнственият непознат, който се е занимавал с предателство, интриги, хитрости и магия, със сигурност е използвал упойващи напитки, за да постигне целите си. Страхотно.

Подозренията на Вероника, уклончивите й отговори и враждебността, с която се отнасяше към него, вече имаха своя смисъл. Вече му беше ясна всяка минута, прекарана с нея, с изключение на нощта, която беше прекарал в леглото й. Този нов спомен криеше обещание за бъдеще, което не се вместваше във въображението му. Струваше му се, че не разбира нито един миг от нощта, в която се бяха любили.

— Проклятие!

Девлин грабна бутилката и отпи голяма глътка. Силната течност опари гърлото му. Бученето в слепоочията днес беше добре дошло, защото заглушаваше болезнените мисли.

Какво можеше да накара една жена да покани в леглото си мъжа, който бе отнел с измама девствеността й? Не се съмняваше в мъката, която четеше в очите й, докато му разказваше историята си. Никой не можеше да се преструва така. Какво я беше накарало да му се отдаде, не, да го окуражи да влезе в леглото й?

Той се наведе толкова бързо, че мозъкът му сякаш се премести и се удари в черепа. Болката беше толкова силна, че му отне дъха. Но мисълта, която бе изникнала в главата му, беше по-страшна от болката. Вероника Абът бе посмяла да влезе в леговището на лъва, защото лъвът вече нямаше власт над нея. Демаскиран от загубата на паметта и лишен от острите си нокти, той беше само дребен, жалък тип, който нямаше нищо общо с ужасяващия Хинд Див от Багдад.

Докато плаваха обратно към Англия, офицерите често разговаряха за някакъв чуждестранен шпионин, който бил толкова смел, хитър и дързък, че му приписвали свръхестествени сили. Никой не подозираше, че тайнственият шпионин е сред тях. Дори Хъмфил и Уинслоу твърдяха, че не знаели нищо — докато не пристигнала вестта за смъртта му, а после се появил жив, осакатен и вече непригоден за шпионин.

Девлин направи рязко движение с дясната ръка, сякаш можеше да отърси болката, която се събираше в гърдите му. Негоден! Достоен за съжаление! Толкова безсилен, че дори младата дама, която някога беше обезчестил, вече не се боеше от него; точно обратното, използваше слабостта му, за да си отмъсти изискано и много ефективно.

„С това е прогонила демона си!“ При тази мисъл от гърдите му се изтръгна кратък, безрадостен смях, последван веднага от съжаление и контраобвинения.

Жена, която беше познала подигравка и презрение! И тук, в Англия, той се бе отнесъл към нея по най-лошия начин: първо я оцени пренебрежително като гувернантка, после подигравателно изкоментира външния й вид. Имаше ли по-унищожително доказателство за сляпата му надменност? Може би фактът, че по никакъв начин не можеше да си спомни за нея. Съвсем естествено беше тя да жадува за отмъщение. И той искаше да отмъсти. На себе си.

Беше готов да извика прелъстителя на дуел. Мъжа, който я беше опозорил. Хинд Див!

Колко умно го беше нагласила, колко сладко беше отмъщението й! Но той не можеше да й се сърди. Тя беше достойна противничка за мъжа, който някога беше той.

Отпи още една глътка с надеждата да удави чувствата, които го вълнуваха дори на дъното на унижението. Въпреки всичко, което знаеше. Въпреки че беше напълно оправдано, отмъщението й беше още по-силно, отколкото тя предполагаше — защото миналата нощ окончателно беше откраднала сърцето му.

— Да запаля ли отново огъня, милейди?

Вероника поклати глава.

— Не, Бершъм. Можете да се оттеглите. И аз ще си легна скоро.

Икономът дари господарката си с лека усмивка. Часовникът над камината удари един.

— Без съмнение негово благородие е бил задържан по важна причина…

— Без съмнение — повтори беззвучно тя. — Лека нощ, Бершъм.

— Лека нощ, милейди.

Вероника стана и нервна обиколи стаята няколко пъти. Със сигурност щеше да има случай да се покаже в обществото с роклята, която мадам Соти й беше предоставила срещу прилична сума, макар да беше обещана на друга клиентка. Имаше оперни представления, различни поводи за тиха интимна вечеря като тази, която изстиваше на масата сред кристал, сребро, порцелан и дантели. Какво значение имаше, че свещите бяха догорели и съскаха сърдито, отделяйки черен дим. Без да съзнава какво прави, Вероника ги угаси с пръсти и огледа восъка по пръстите си. Девлин не дойде да я заведе в операта, както беше обещал, но сигурно имаше сериозна причина да го стори. Сигурно се беше случило нещо непредвидено, нещо, което имаше разумно обяснение. В никакъв случай не беше фактът, че миналата нощ си бе позволила да се прояви като глупачка. И че той го забеляза с идването на деня, но не знаеше как да изрази съжалението си; затова просто премълча, макар че за нея това означаваше дълбоко унижение.

Нима се беше излъгала, когато повярва, че непреодолимата бариера между тях е паднала? Само защото бяха прекарали една незабравима нощ? Нима Джейми щеше да дойде в Лондон, а създателят му нямаше да го посрещне с добре дошъл?

— Господи, той е възвърнал паметта си! — тези думи се изплъзнаха от устата на Вероника с неизразим ужас.

20

— Тя иска да отидем в Лондон — Хиацинта се усмихна самодоволно. — Иска да я придружим на посещение при лейди Осли, а на следващия ден при лейди Хепъл.

Тя размаха триумфално късото писъмце на мащехата си.

— Татко се познаваше с лейди Хепъл и често говореше за ботаническите забележителности в градината й. Тя притежава изключително редки растения. Розите й са между най-красивите в света. Ако не се лъжа, татко й донесе от Ориента нов сорт. Ще бъде прекрасно да се запозная с нея и да разгледам градините й. Да, прекрасно!

— Без мен — Лоръл скръсти ръце под пищната си гръд и удостои сестра си с мрачен поглед. — Това е поредната й хитрост. Почти две седмици не се обади, а сега изведнъж заявява, че има нужда от нас! Това е само номер, за да ни накара да повярваме, че е добронамерена към нас. Нашето присъствие трябва да потвърди, че подкрепяме усилията й за обществено признание.

Внезапно откъсната от приятните мисли за представяне в обществото, Хиацинта погледна недоволно свадливата си сестра.

— Не разбирам какво лошо има да ни представят в два лондонски салона. Ти самата непрекъснато повтаряш, че хората трябва да знаят, че съществуваме, преди да ни окажат честта да ни представят в обществото. Може би трябва да занеса на лейди Хепъл някое от татковите…

— Не мога да повярвам, че си толкова лековерна! — Лоръл скочи и обиколи няколко пъти утринната стая в Крийзъс Хил. — Това е или капан, или подкуп!

— Подкуп? И с каква цел? Ние ще продължим да се отнасяме към нея с досегашното пренебрежение и враждебност.

— О, само ако знаеше…! — когато Хиацинта въпросително вдигна вежди, Лоръл побърза да се извърне настрана.

Тя не каза на сестра си какво пишеше в откраднатото писмо. Хиацинта беше толкова ядосана от кражбата, че Лоръл се принуди да я излъже. Каза й, че е осъзнала греха си и е върнала петте писма неотворени. Шокиращите разкрития в писмото можеха да имат толкова съдбоносни последствия, че все още не смееше да посвети сестра си в тайната. Те й помогнаха да укрепи разклатената си гордост; всеки ден се утешаваше, че държи в ръката си средство, с което много скоро ще нанесе унищожителен удар на наглата мащеха.

Въпреки това в гърдите й бушуваше гняв. Тя бе загубила сестрите си като съюзнички точно в мига, когато имаше належаща нужда от тях. Отскоро тези глупави гъски говореха за мащехата си едва ли не с любов.

— Предателки! — промърмори тя.

Вярно, пъпките на Цинара бяха почти изчезнали, а Пеони най-после се бе отървала от въшките. А що се отнася до къпането, оказа се, че то имаше определени предимства. Собствената й кожа беше много по-гладка и красива. Освен това й харесваше да има камериерка и да я командва, да я държи в постоянна готовност — за съжаление малката глупачка все още не се беше научила да краде от кухнята допълнителни порции храна и да я носи в стаята й. Но всичко това не беше достатъчно да уталожи гнева и възмущението, които я обземаха при всяко споменаване на Вероника.

Не беше честно, че мащехата им беше в Лондон и получаваше покани, които всъщност бяха предназначени за нея и Хиацинта. Лоръл беше сигурна, че всички любезности, оказвани на Вероника, се дължат единствено на името Шрюсбъри.

— Да знаете какво научихме! — Цинара влетя в стаята с развети поли и тракащи токчета, следвана от Пеони и Алисън. Декемврийският студ беше зачервил бузите на момичетата.

— Къде бяхте? — попита Хиацинта, която не им беше позволила да излязат от къщи.

— В селото, да посетим викария — отговори задъхано Пеони.

— И да занесем дрехи за бедните, които ще им бъдат раздадени за Коледа — допълни Алисън и бузите й пламнаха още по-силно.

— О, това сега не е важно — прекъсна я нетърпеливо Цинара. — Да знаете какво научихме! Самият викарий беше така любезен да ни обърне внимание върху новината. Никога няма да се сетите: в един лондонски вестник са нашата мис и персийският посланик.

— Тя не е нашата мис — поправи я недоволно Лоръл. — Какво означава това, че тя е във вестника?

— Не тя, рисунката й — Цинара й подаде „Морнинг Пост“. — Вижте какво пише тук!

Лоръл изтръгна вестника и зачете заглавията.

— Само глупости за парламента, за кралски едикти, акции, селскостопански новини и отплаващи кораби. Нищо за нея!

— Трябва само да обърнеш и ще го видиш! — Пеони нетърпеливо затропа с краче.

Сестра й прелисти вестника толкова бързо, че скъса половин страница. Нещо привлече погледа й. Горе вляво беше нарисуван едър ориенталец с буйна брада, облечен в брокатена одежда, с тюрбан на главата. До него беше екипирана млада дама, но чертите й бяха неясни и никой не би я разпознал от пръв поглед. Лоръл прелисти и следващите страници, но не откри нищо интересно.

— В този вестник няма нищо за нея! — изсъска тя и го хвърли на пода.

Цинара веднага се наведе да го вземе.

— Защо не прочетеш какво пише под рисунката на персийския посланик? Снощи Мирза бил приет на частна аудиенция от краля — тя се покашля като пред официална реч. — Слушайте:

„Негово превъзходителство се върна в резиденцията си, пред която се бяха събрали толкова много хора, че слугите на негово величество не можаха нито да спуснат стълбичката, нито да отворят вратата. Едва след намесата на полицейски отряд, пътят на високия гост беше освободен. Тълпата три пъти извика ура за негово превъзходителство, когато посланикът слезе от каретата.“

— И какво от това! — лицето на Лоръл изразяваше най-дълбоко презрение.

— Има още:

„При завръщането на негово превъзходителство, на «Мансфийлд Стрийт» бяха поканени сър Гор Осли и мистър Мюрие. За вечеря имаше пилаф…“

— Цинара прескочи няколко реда. — Ето го:

„Между най-честите забележителни посетители на резиденцията е виконтеса Шрюсбъри, която някога е живяла в Бушир, Персия.“

Видяхте ли!

— Дай да видя! — Лоръл отново грабна вестника и прочете статията ред по ред.

Пеони се промуши под ръката й, за да покаже снимката.

— Жената до Мирза е нашата мис. Не позна ли палтото, което си купи от мадам Соти?

— Искам и аз да видя! — Хиацинта проточи глава над рамото на сестра си и прочете цялата статия. От време на време възкликваше възмутено: — Да се явява в обществото на един езичник! Да свързва името ни с този, с този…

— Вестникът го определя като знатна личност — отговори с усмивка Цинара. — Според мен е много красив.

— Той е дивак — изсъска Лоръл, макар че рисунката показваше млад мъж с внушителна фигура и много симпатично лице. Представи си как щеше да изглежда самата тя редом с персийския посланик — естествено много по-добре от мащехата си!

В гърдите й се надигна дива ревност. Никога нямаше да прости на Вероника, че я беше бламирала пред сестрите й заради лошото свирене на пиано и заради апетита й. Но още по-лошо беше, че мащехата й, а не тя, се ползваше с привързаността на лорд Синклер. Сега пък жалката авантюристка от колониите беше завладяла интереса на един изискан джентълмен… какво, като беше чужденец — изглеждаше толкова красив и екзотичен!

Това вече беше прекалено! Всички унижения и неудобства, целият гняв, насъбран през последните седмици, се извисиха в кресчендо на чувствата, когато изкрещя:

— Стига толкова! Тази авантюристка изнесе името на татко в пресата! Ще й дам да се разбере! Имам начин да я спра. Ще има да се чудите.

— Какво имаш предвид? — попита недоверчиво Цинара.

— Нали няма да сториш нищо лошо на нашата мис? — попита тревожни Пеони.

Лоръл, разбрала, че бе разкрила твърде много от съкровените си чувства, извърна глава.

— Децата не бива да се месят в работите на възрастните. Хиацинта, аз размислих — обърна се тя към голямата си сестра. — Отиваме в Лондон. Още днес.

— Така е с повечето от приятелките на Алмина — лейди Хепъл удостои най-малката си дъщеря с нежна усмивка. — Йожени Фаунсуърт е сгодена за най-големия син на лорд Авърли, Джейн Симпсън ще се сгоди за наследника на Карадайн; другите момичета обаче трябва да побързат да си намерят подходящи кандидати.

— Аз и дъщерите ми ви благодарим за съвета, лейди Хепъл — каза Вероника и хвърли бърз поглед към Лоръл, която седеше до нея с чаша чай в едната ръка и голямо парче сладкиш в другата.

— Но това е съвсем естествено! — лейди Хепъл огледа опустошената табла и попита доста по-сдържано: — Още една чаша?

Обичайният четвърт час беше отминал отдавна. Изненадващото предложение на сина й да покаже на мис Хиацинта най-новите растения в оранжерията не позволи на гостите да си отидат. Лейди Хепъл нямаше друг избор, освен да нареди на прислугата да донесе освежителни напитки и да предложи чай и сладкиши. За съжаление запасът от подходящи теми бързо се изчерпваше.

— Лейди Абът, вие споменахте, че не сте запозната с лондонските нрави. Моля ви по всички въпроси, които засягат дебюта на младите дами, да се обръщате към мен. Аз представих две от дъщерите си с голям успех, а Алмина ще бъде лебедовата ми песен — тя се усмихна нежно на миниатюрната си дъщеря, която седеше спокойно до нея със скръстени в скута ръце.

— Възхитена съм! — Вероника кимна одобрително към младото момиче.

От светлорусите коси, събрани на тила, през очите, толкова светлосини, че изглеждаха като нарисувани, до мъничките крачета в копринени обувчици, Алмина Хепъл представляваше идеалната дъщеря, каквато желае всяка майка. Картината се помрачаваше единствено от самодоволната усмивка на устните на младата дама, която очевидно съзнаваше предимствата си и им се наслаждаваше.

— Омъжили сте двете си дъщери за две години! — продължи Вероника, обърната към гордата майка. Все още не знаеше как трябваше да гледа на нея — като на благодетелка или на конкурентка? — Аз не се надявам на толкова бърз успех.

— О, недейте така! Щом тази ужасна война свърши, ще има достатъчно подходящи джентълмени — лейди Хепъл се приведе и зашепна доверително: — Междувременно считам за свой дълг да ви дам един добър съвет: представяйте през сезона само една дъщеря. Ако са повече, хората ще си помислят, че бързате. Една година е предостатъчно време да се намери добър кандидат. Изборът на подходящ съпруг е сериозна работа.

— Нашата скъпа мащеха е много по-напред от нас по отношение на изгодната женитба — обади се Лоръл и захапа следващото парче сладкиш. Слугата в розова ливрея, който поднасяше таблата, я гледаше смаяно. — Би могло да се каже, че е направо блестяща в тази област.

— Осмелявам се да твърдя, че майките трябва да бъдат пример за своите дъщери — лейди Хепъл се усмихна несигурно.

Според нея мис Лоръл имаше твърде свободно поведение за момиче, което още не е дебютирало. Дързостта й беше по-голяма дори от любовта й към сладкишите. Досега беше изяла цели три парчета!

— Трябва да ви призная, скъпа контесо, че се тревожа единствено за Фернлоу. Милият ми син често ме докарва до отчаяние. Представяте ли си, не иска и да чуе за женитба! Твърди, че бил женен за науката, и аз го разбирам. Никой не се грижи за розите ми по-добре от него. Но съм на мнение, че трябва да си намери жена, която да се грижи за него… Той обаче възразява, че досега не бил срещнал жена, която да споделя страстта му към природата. Често ми повтаря, че би оценил високо спътница в живота, готова да тръгне на пътешествие с него, да обиколи света… А аз му обяснявам, че никоя истинска дама… — лейди Хепъл се изчерви толкова силно, че бузите й изпъкнаха некрасиво на фона на бронзовокафявата тафтена рокля.

— Напълно сте права, лейди Хепъл. Нито една дама не би се чувствала добре в пустинята, при диваците — усмивката на Лоръл бе размазана от сметаната, полепнала по устата й. — Трябва да ви кажа, че нашата скъпа мащеха е замесена от съвсем друго тесто, лейди Хепъл. Хора като нея буквално разцъфтяват в чужди страни. Още едно поколение и вече няма да се различават от езичниците.

— О, не бива така! — изохка лейди Хепъл. — Изобщо нямах предвид това.

— Но е вярно. Не прочетохте ли вестника? Скъпата ни мащеха предпочита компанията на персийския посланик пред цивилизованите забавления, които предлага Лондон — тонът на Лоръл беше сладък като захарната глазура на току-що изядения сладкиш. — Чух, че онзи човек имал харем; освен това слугите му носели ден и нощ криви саби и заплашвали да обезглавят всеки, който не окаже дължимата почит на повелителя им. Предполагам, че мащехата ни одобрява варварските обичаи, защото е израснала в онази далечна страна — в погледа, отправен към Вероника, пламтеше омраза. — Кажи, моля те, онзи човек и на четири очи ли е толкова впечатляващ, колкото изглежда в обществото?

Бедната домакиня простена задавено, бързо вдигна чашата до устните си и изсипа част от чая върху роклята си. Когато Алмина й предложи салфетката си, за да се избърше, Лоръл хвърли към мащехата си поглед, в който се четеше увереност в победата.

Вероника почти не забелязваше грубостта на доведената си дъщеря, защото беше изцяло заета с любовната си мъка. Не я беше грижа, че злобното момиче я излагаше пред доброто общество по всички правила на изкуството, макар да знаеше, че беше длъжна да си осигури подкрепата на лейди Хепъл. Мислите й бяха другаде.

Две седмици! И нито дума! Никакво писмо, нито картичка, нито дори едно-единствено цвете. Ни вест, ни кост от вечерта, когато не дойде да я заведе на опера. Единственото възможно заключение беше, че я е напуснал.

Никой от приятелите му не го бе виждал, нито чул за него. Имаше само две обяснения за изчезването му. Бе възвърнал паметта си и отново изпитваше презрение към нея. Или любовната нощ бе задоволила напълно желанието, пламнало от ревност към Мирза Хасан, и вече не искаше да има нищо общо с нея.

Все още не можеше да реши коя от двете версии е по-лошата. И двете будеха у нея желанието да се скрие някъде и да плаче до изтощение.

— Интересно ми е какво прави Фернлоу — отбеляза Алмина, когато майка й отново се овладя. — Нищо не е по-скучно от ботаническите поучения на скъпия ми брат. Бедната Хиацинта ще умре от скука, ако я е набелязал като жертва.

— Лъжете се, мис Алмина! — Хиацинта се появи на вратата, следвана от Фернлоу Хепъл. — Прекарах прекрасен половин час сред прекрасните ви рози, лейди Хепъл. Великолепно… и много поучително!

В гласа на Хиацинта имаше нещо, което накара Вероника да вдигне глава. Изпитателният й поглед се отправи към джентълмена, който беше предизвикал тази промяна. Среден на ръст, по-скоро крехък, синът на лейди Хепъл беше облечен в прости черни одежди. Редки светли къдрици обрамчваха сериозното, но приятно лице на младия мъж, който предпочиташе света на растенията пред популярния конен спорт. Достойното му лице не беше достатъчно одухотворено, но това не беше чудно, защото най-възвишената му цел беше да отгледа съвършената розова роза — поне така се изразяваше майка му.

Вероника не пожела да чака, докато домакинята се изправи първа, и стана.

— Време е да си вървим. Благодаря ви, лейди Хепъл, вие сте олицетворение на търпението. Знам, че се задържахме доста по-дълго от обичайното…

— Бъдете сигурна, че ми беше безкрайно приятно, лейди Абът — въпреки това лейди Хепъл изглеждаше облекчена, че гостите си отиват. — Трябва да дойдете пак… някога.

— С удоволствие — на куково лято, каза си ядосано Вероника. Запъти се към вратата, следвана от Лоръл, и чу как Фернлоу каза на Хиацинта:

— Прекарах изключителен следобед, мис Хиацинта! — очевидно не се притесняваше, че младата дама е по-висока от него. — Много ще се радвам, ако ми изпратите записките на баща си за сортовете от Ориента.

— Не знам по-достоен човек, на когото татко би ги поверил — Хиацинта се изчерви като ученичка. — За съжаление трудно ще разчетете многобройните бележки, които е правил по полетата…

— Разчитам на помощта ви, ако стане нужда.

— Но разбира се, сър!

След всичко, което лейди Хепъл бе казала за сина си, Вероника имаше чувството, че интересът му към Хиацинта беше искрен. Освен това — брачни съюзи се сключваха въз основа на много по-малка общност от любовта към ботаниката.

Прозрението, че тя нямаше никакво понятие от любовта и брака, я прониза като светкавица. Пред къщата на семейство Хепъл на „Баркли скуеър“ духаше силен вятър и сипещите се от небето снежинки танцуваха в бързо падащия мрак.

Любопитството и жаждата за приключения я бяха направили лекомислена в леговището на Хинд Див. Съчувствието я подтикна да сключи брак с мъж, когото уважаваше и ценеше, но никога не би се омъжила за него при други обстоятелства. Фалшиво разбраното чувство за дълг я накара да остави сина си, за да подреди бъдещето на пет неблагодарни момичета, които щяха само да спечелят от нейната намеса. А оправданието й, че беше потърсила убежище в преградките на мъжа, когото би трябвало да мрази, можеше да бъде само пристъп на лудост!

Не, това беше лъжа! Тя не го мразеше, тя изпитваше към него… не, не биваше да дава дефиниция на чувствата, които изпитваше, защото тогава наистина щеше да полудее.

Когато кочияшът отвори вратичката, Вероника извърна глава. Една сълза се отрони от окото й и потече по бузата.

— Ще повървя малко — каза тя, сякаш говореше на себе си, и забърза по осветената от фенерите улица. Може би снежният, ветровит следобед щеше да я успокои.

— Ти си глупачка! Злобна малка глупачка! — извика ядно Хиацинта, след като Лоръл й описа подробно какво се беше случило в салона на лейди Хепъл.

— Нямаш причини да ми се караш — отговори сърдито Лоръл и се настани удобно на седалката. — Направих го за нас.

— За нас? Не ти ли е ясно каква си я свършила? Като разрушаваш доброто й име, скандализираш семейството ни! Ще видиш, че вече никой няма да ни кани!

— Преувеличаваш — отговори с осъзнато превъзходство Лоръл. — Щом забележи, че обществото не може да я търпи, скъпата ни мащеха ще изчезне от Лондон и тогава ние много скоро ще заемем полагащото ни се място. Тя не означава нищо за нас.

— Господи, ти не разбираш! — изкрещя вбесено Хиацинта. — Ти си неграмотна и имаш единствено нахалството си. Винаги съм казвала, че необузданият ти темперамент изключва и без това ограничения ти ум. Сега виждам, че съм била напълно права. Ако глупавата ти намеса накара лейди Хепъл да ми затвори вратата на дома си, никога няма да ти простя. Мащехата ни може да не е от нашата класа, но е щедра и ни помага във всичко — тя закима възбудено. — Не можеш ли да разбереш, че не бива да хапеш ръката, която те храни?

— Спести си проповедите! Не аз съм тази, която има тайни. Не аз прелъстих лорд Синклер под собствения му покрив и не аз се правя на много важна, макар да съм уличница!

— Какво говориш?

— Най-после ще ме изслушаш. Знам неща… неща, които онази крие от нас!

— Питам се откъде си ги научила. Още ли подслушваш зад вратите? Крадеш ли, лъжеш ли или се криеш по ъглите и шпионираш? Много похвални качества за изискана млада дама!

— Не се тревожи за поведението ми. Искаш ли да знаеш какво знам? Скъпата ни мащеха има извънбрачно дете!

Хиацинта зяпна смаяно и очите й изскочиха от орбитите.

— Велики боже! Кажи, че не е вярно!

— Има син на име Джейми — потвърди Лоръл. — В едно от писмата, които дойдоха от Португалия, прочетох всичко за него. Хлапето е на половин година и живее с бавачката си в Лисабон. Взех пощата й.

Хиацинта примирено затвори очи и облегна глава на стената.

— Край! Това означава край на всичко!

— Означава край за нея — Лоръл се усмихна самодоволно. — Само си представи какво ще стане, когато дамите от висшето общество научат, че виконтеса Шрюсбъри е родила копеле!

— Но това значи… — Хиацинта шумно пое въздух. — Ние имаме брат!

— Глупости! Момчето е плод на извънбрачна връзка. Сигурно е наполовина персиец. Писах на мистър Симънс да ни достави доказателства.

Хиацинта отново отвори очи и в погледа й блесна злоба.

— Проклета малка глупачка! Толкова трудно ли проумяваш? Мащехата ни има син на шест месеца — това означава, че се е родил точно девет месеца след сватбата й с татко и има пълното право да поеме наследството на Шрюсбъри.

Усмивката на Лоръл замръзна. Едва сега осъзна зловещите последствия от прибързаната си постъпка.

— Не е възможно! Ако искаше титлата, тя трябваше просто да се яви в Лондон с детето на ръце и да поиска наследството.

— Сигурно има причини да го крие — промърмори Хиацинта.

— Нали ти казвам! Хлапето е извънбрачно. Ако я изобличим…

— Млъкни най-сетне, Лоръл! Трябва веднага да спрем разследването, преди нещата да излязат извън контрол. Кого още си посветила?

— Никого — Лоръл изпитваше срама на човек, който си е направил шега и установява, че стрелата се е обърнала срещу самия него. — Всъщност… май го споменах бегло в едно писмо до лорд Шрюсбъри.

— Какво? — изпищя Хиацинта и скочи от седалката. — Не разбираш ли, че той е човекът, който ще загуби най-много и вероятно ще поиска да изобличи мащехата ни като майка на незаконно дете, нарушила светостта на брачните клетви. Браво, сестричке! Направила си и последната крачка към окончателното ни унищожение!

Лоръл, която имаше чувството, че е паднала в гнездо на оси, изду бузи и срещна гневния поглед на сестра си със същата враждебност.

— Ето как се отплащаш за усилията ми! Много хубаво! Никога не бях помисляла, че собствените ми сестри ще се обърнат срещу мен. Направих го за нас, за нас! Ако не беше хвърлила око на онзи Фернлоу, щеше да останеш при нас и да видиш как онази търсеше благоволението на лейди Хепъл за наша сметка. Да, сега ми е съвсем ясно. Аз съм единствената, която се грижи за интересите на семейството!

Хиацинта залепи на сестра си толкова силна плесница, че шумът отекна оглушително и стресна кочияша и лакея, които седяха на капрата; но двамата си казаха, че сигурно е дошъл от друга посока. Все пак в каретата се возеха две млади дами!

Вероника беше благодарна, че я бяха поканили на персийско кафе, което беше много по-затоплящо и възбуждащо от обичайния английски чай. Измокрена от снега, който падаше на парцали, тя беше близо до сълзи, когато на „Пал Мал“ до нея спря голяма карета. Мъжете, които пътуваха в нея — Мирза Хасан и сър Осли, великодушно я поканиха да се присъедини към тях. Слава богу, защото водата вече беше проникнала през кожените й обувки.

Тя не си спомняше как бе обяснила самотната си разходка. Май им беше казала, че е излязла на покупки и се е заблудила. Но спасителите й бяха толкова ужасени от измръзналите й ръце и бузи, че не обърнаха внимание на обясненията и набързо я увиха в палтото на сър Осли и коженото пътническо одеяло на Мирза.

Естествено сър Осли галантно предложи да заобиколят и да отведат дамата вкъщи — но Мирза настоя първо да минат през резиденцията му, която била наблизо и където дамата можела да се стопли. Вероника прие с благодарност. В градската къща на Шрюсбъри я чакаха само петте момичета, с които в момента не искаше да се среща. Щом влязоха в резиденцията на Мирза, внимателните слуги свалиха палтото, шапката и обувките й и ги отнесоха за почистване и подсушаване.

Мирза покани гостите си в салона и тримата се разположиха удобно на възглавниците. Вероника въздъхна облекчено. За първи път от две седмици насам се чувстваше наистина добре. За щастие на мъжете беше необходимо само присъствието й. Домакинът беше много разговорлив и описваше в ярки краски многобройните излизания в града, които предприел след приема при краля, след като вече не се чувствал обвързан със самоналожения си домашен арест.

— Лондонските къщи са великолепни, но много си приличат — обясняваше в най-добро настроение той. — Затова собствениците им са постъпили много умно, като са сложили имената си над вратите. Всяка къща е на четири етажа, за да може прислугата да живее под един покрив с господарите. При нас това не се среща дори в столицата на шаха. Според мен е практично оборите и навесът за колите да се намират в един двор. Но не харесах огромните кръгли стъклени фенери, които висят над входовете на железни куки, защото заслепяват очите. Писах на негово величество шахиншаха, за да му съобщя учудващия факт, че в Лондон зимното слънце остава невидимо и ден и нощ горят лампи.

Непрестанното му учудване от английското време винаги разсмиваше гостите му.

— Магазините също са практични — продължи да разказва Мирза. — Казаха ми, че хората умеели да показват само със знаци какъв е занаятът им. Но се натъжих, като видях колко много пияни, луди и крадци има в големия град.

— Какво ви наведе на тази мисъл, Ваше превъзходителство? — попита видимо учуден сър Осли.

— Ами например фактът, че всички магазини са затворени и че самият собственик посреща клиентите. В моята родина стоките се предлагат под открито небе, всеки минувач може да ги разгледа и пипне.

— Сигурно и по персийските пазари има крадци — отбеляза един от гостите.

— Естествено. Но ако хванат някого да краде, му отсичат ръката — за да запомни завинаги греха си.

При споменаването на отсечената ръка Вероника си спомни защо беше така потисната.

— Сигурно не всеки, който губи ръката си, е бил хванат да краде — лорд Синклер например.

Живият поглед на Мирза спря върху лицето й с почти неприятна настойчивост.

— Лорд Синклер е достоен мъж с много заслуги. Естествено е да има много врагове. Често се случва великите хора да станат жертва на завистта.

Вероника разбра: посланикът знаеше какъв е бил Девлин, но никога нямаше да го признае открито.

— В последно време не съм виждала лорд Синклер — продължи тя с надеждата забележката й да прозвучи достатъчно небрежно, за да не направи впечатление в общия разговор.

— Лорд Синклер в момента не е в града, лейди Абът — Вероника се обърна толкова бързо към сър Осли, че той се видя принуден да добави: — Преди десетина дни замина за Франция. Мислех, че знаете.

— Не — Вероника извърна глава и за миг затвори очи, защото имаше чувството, че някой е забил нож в сърцето й.

Девлин не беше в Лондон! Не беше в Англия! Беше изчезнал от живота й! Без да каже дума. Нещо се пречупи в нея, телесната й топлина се изпари и тя отново се разтрепери.

— Дамата мръзне — каза някой от гостите.

Мирза плесна с ръце, един слуга дотича и метна на раменете й още една великолепна кожа. Вероника я прие не защото имаше нужда от нея, а защото въпреки шока, който беше преживяла, съзнаваше, че всички очи са отправени към нея. Ако веднага не измислеше нещо, за да отклони вниманието им, гостите щяха да разберат истината: че лорд Синклер я бе изоставил.

Тя си наложи да се усмихне и вдигна глава.

— Типично за лорд Синклер… Даже собственото му семейство не знае, че е отпътувал. Сигурно всички войници постъпват по този начин, когато ги изпращат във враждебната чужбина.

— Аз останах с впечатлението, че се касае по-скоро за лични дела, милейди — сър Осли й кимна окуражително. — Бъдете спокойна, нашият приятел ще се върне здрав и невредим. Той е умна глава. И безстрашен, не мислите ли и вие така, Ваше превъзходителство?

— Потвърждавам в името на Аллаха — кимна Мирза, устремил замислен поглед към Вероника. — Но стига сме притеснявали дамата с приказките си за врагове и военни действия. Дълг на всеки смел джентълмен е да поддържа доброто настроение на красивата дама.

Той се обърна към госта, който седеше от дясната му страна, офицер от леката пехота.

— Полковник, разкажете ми повече за онова мъничко нещо, което наричате джобен часовник. Видях, че всеки човек в Англия носи такъв часовник, все едно едър или дребен. Искам непременно да си купя часовник, за да се науча и аз колко е важно да спазвам часовете за хранене и уговорките с приятели. Макар че, позволете ми да кажа, според мен строгото спазване на часовете не е полезно нито за тялото, нито за духа.

Вероника продължи да слуша внимателно и да се усмихва, понякога дори вмъкваше по няколко думи, когато се обръщаха към нея — но през цялото време имаше чувството, че огънят, който я изгаряше от една година, е угаснал. Нито пухкавите кожи, нито ароматизираните въглени в мангалите, с които я бяха заобиколили, дори благосклонната усмивка на знатния персиец не бяха в състояние да я събудят за живот.

Когато след час донесоха сухите и чисти обувки и наметката й, тя изпита облекчение, че ще избяга от компанията на Мирза. Беше истински късмет, че той я намери на улицата и я покани в дома си. Без това посещение тя нямаше да разбере къде е изчезнал Девлин. Вече знаеше, че трябва окончателно да погребе надеждите и мечтите си. Какъвто и претекст да беше използвал за пътуването си, тя знаеше истинската причина. Сега трябваше бързо да приведе в изпълнение новия си план. Щом Джейми пристигнеше в Англия, болката от загубата на Девлин щеше да стане поносима.

Когато се настани в каретата на Мирза, тя безмълвно се присъедини към оценката му, че Англия е студена и мрачна страна, в която човек никога не се стопля истински.

— Очакват ви в предния салон — съобщи Бершъм, когато Вероника влезе в къщата на Шрюсбъри.

— Твърде съм уморена, за да се занимавам с момичетата. Кажете им, че ще сляза за вечеря. Тогава ще им позволя да ме тормозят, колкото си искат.

— Момичетата не са сами — обясни Бершъм с тон, който я накара да се обърне изненадано. — Мистър Симънс е при тях.

— Адвокатът?

— Да, милейди.

— Значи са измислили нещо ново да ме поставят в неудобно положение — промърмори тя. — Е, добре.

Вероника влезе с твърди крачки в салона, за да се изправи пред неприятеля.

— Добър вечер, Хиацинта, Лоръл, мистър Симънс — поздрави тя тримата, които седяха сковано около масата за чай. — Ако това е поредният опит да ме примамите в засада, ще се ядосам много. Затова ви призовавам да говорите по същество, преди да съм ви посочила вратата.

Хиацинта скочи и застана пред нея с израз на дълбоко отчаяние. Дългото й лице беше бледо и потно и за учудване на Вероника тя дори закърши ръце.

— Аз… ние имаме да ти кажем нещо. Лоръл е направила нещо… ужасно.

Интересно, помисли си бегло Вероника, конското лице на Хиацинта можело да изглежда почти красиво, когато изразява човешки чувства.

— Аз не знаех нищо и щях да й попреча. Въпреки нашата… въпреки моята предишна враждебност, моля те да ми повярваш… че щях да я спра.

— Съмнявам се — изрече остро Вероника — В какво ме обвинявате този път? Че харча парите за домакинството за скъпи накити?

Хиацинта хвърли бърз поглед през рамо и продължи:

— Имаме основание да предполагаме… Лоръл има основания да смята… по-точно, тя е откраднала едно от писмата ти…

— В името на Аллаха! — спонтанният вик на Вероника накара Хиацинта да отскочи назад.

— Позволете! — мистър Симънс стана и се приближи. За разлика от Хиацинта, която беше бледа като смъртник, неговото лице пламтеше. — Ще бъдете ли така добра да седнете и да ме изслушате, лейди Абът?

— Надявам се, че няма да останете твърде дълго, и не виждам необходимост да седна — Вероника хвърли поглед към Лоръл, която беше замръзнала на мястото си като дебела Медуза. Хлапачката нямаше понятие, че след шока, който бе преживяла при Мирза, мащехата й нямаше да се стресне от жалките й интриги.

— Вижте… — започна отново мистър Симънс, — ако позволите да взема думата, милейди! Мис Лоръл Абът ме помоли да направя известни проучвания, които се оказаха доста… деликатни — червенината му е болестна, каза си неволно Вероника. — Няма ли все пак да седнете, мадам? Е, добре, тогава съм принуден да продължа. Става въпрос за детето — за вашия син, ако трябва да бъда съвсем точен, който живее в Португалия… — Вероника шумно пое въздух и адвокатът млъкна стреснато.

— За това ли сте правили проучвания? — невярващият поглед на Вероника се премести от адвоката към Хиацинта.

— Наистина ли имаш син? — пошепна момичето.

— Да, имам — Вероника се усмихна, изненадана от лекотата, с която бе направила признанието.

— Знаех си! — Лоръл скочи и се изстъпи пред мащехата си. Почти красивото лице се разкриви от презрение и злоба и се превърна в грозна гримаса. — Искаш да ни отнемеш наследството! Прозрях мръсния ти план!

— Ако беше така, щях да доведа Джейми в Лондон. Но аз не желая да ви обезнаследя.

— Не ти вярвам! Никога няма да ти повярвам! — Лоръл крещеше така силно, че от устата й хвърчаха слюнки. — От самото начало бях убедена, че ни мислиш злото! Знаех го!

Тя се обърна към другите:

— Не ви ли казах, че е дошла да ни открадне богатството на татко? Когато копелето й вземе наследството, ще загубим всичко — дори Крийзъс Хол!

— Ти си истеричка — отговори спокойно Вероника, но не можа да прикрие презрението в гласа си. Хиацинта и мистър Симънс я гледаха с такъв ужас, че тя разбра: беше загубила цялото уважение, което с такава мъка беше извоювала през последните седмици.

— Аз няма да го допусна! Няма! — Лоръл, която се задушаваше в гнева си, се хвърли към Вероника, но тя умело избягна нападението. Веднага след това момичето профуча покрай нея и изскочи навън.

— Къде отиваш? — извика подире й Вероника, за първи път разтревожена.

— Това не те засяга. Не можеш да ме спреш — отговори упорито Лоръл.

В продължение на един дълъг миг Вероника размисли дали трябва да извика слугите, които да хванат наглата хлапачка и да я заключат в стаята й. Ала преди да доведе мисълта докрай, разбра, че нямаше никаква полза от такава стъпка. Само след няколко дни цял Лондон щеше да говори за случилото се в дома й.

— Ще опитам да я вразумя — изграчи мистър Симънс и след кратък поклон се измъкна от стаята.

— Е, дано успее — изфуча гневно Хиацинта.

— Не вярвам — възрази глухо Вероника.

Скоро новият слух щеше да плъзне по града, подправен с предположения, спекулации, завистливи подмятания и неистини, и да нарасне до пикантна скандална история. Все едно дали й харесваше или не, тя щеше да си спечели славата на най-скандалната дама в Лондон.

— Какво ще правим сега? — попита едва чуто Хиацинта. Тонът й издаваше, че за първи път не знаеше накъде да тръгне.

Вероника се усмихна криво.

— Ще направим онова, което прави половината Лондон… ще прекараме Коледата у дома.

21

Вероника седна на каменната пейка, след като я почисти от дебелия пласт сняг. Беше толкова студено, че камъкът под снега беше останал сух. След минута тя опря лакти на коленете, сложи брадичка в ръцете си и се загледа с невиждащ поглед съм покритата със сняг морава.

Никога не беше прекарвала толкова тихи и тъжни коледни празници, дори първата година след смъртта на баща си. Днес беше третият ден на Коледа, но и той обещаваше да е тих и тъжен като предишните.

Причината не беше в нея — тя бе направила всичко възможно да организира празника, както трябва. Ръководена от съветите на Бершъм, се погрижи да украси камините, вазите и голямото стълбище на Крийзъс Хол с традиционния имел, отрупан с червени плодчета, както и с бръшлян, лаврови клонки и други вечнозелени растения. Над всяка врата висяха клончета имел и се виеха на гирлянди по таваните. Дебели кремави свещи, запалени с пламъчето, донесено в коледната нощ от църквата, горяха ден и нощ в голямата зала. Това беше в съответствие със старата традиция между Коледа и Нова година светлината да не угасва, за да не донесе нещастие на обитателите на дома. Миризмата на зеленина и пикантните аромати от кухнята превърнаха старата къща в оазис на удобството. Тази сутрин обаче Вероника не издържа и излезе на чист въздух. Надяваше се ясният студ да прогони от главата й постоянната болка, която помрачаваше настроението й. Досега нищо не й беше помогнало.

Миналата вечер бяха пристигнали маскирани, узнали, че в Крийзъс Хол има предостатъчно за ядене и пиене. Неканените гости пяха и танцуваха, а накрая изпълниха комедия, която разказваше за комична семейна двойка, неволно въвлечена в сблъсъците между Нелсън и Наполеон и спасена накрая от Свети Георги — възможно най-неподходящия край! Вероника се смя много и за няколко часа забрави неволите си; ала когато донесоха на гостите празничния пунш, не можа да прогони лошото предчувствие, което я мъчеше от няколко дни: с всеки удар на часовника над камината лошото идваше по-близо и по-близо и много скоро щеше да се стовари върху главата й.

Макар че никой не говореше открито за това, хората, които живееха в Крийзъс Хол, усещаха силно липсата на лорд Девлин Синклер, законния наследник на името Шрюсбъри.

Вероника потрепери и затвори очи. Втурналият се в градината вятър вдигна облаци сняг и косата и ресниците й побеляха. Девлин си беше отишъл завинаги. Въпреки тъгата си и въпреки скандала, който я очакваше в близките дни, тя му беше благодарна. С изчезването си той й беше спестил мъката да го погледне в очите, когато узнаеше за сина, когото се бе опитала да скрие от него. Докато той реши да се върне, аз отдавна ще съм заминала, повтаряше си упорито тя.

Вечерта преди Коледа в Крийзъс Хол се прибра учудващо тихата и потисната Лоръл, придружена от мистър Симънс, който побърза да се върне в града, за да прекара празника с по-добрата си половина. Лоръл не каза на никого къде е била и с кого е говорила. Скри се в стаята си и остана там до сутринта на първия коледен ден. Слезе със сестрите си за закуска и прие мълчаливо, макар и с широко отворени очи, подаръка, който й беше избрала Вероника: шапката с цветя, на която се беше възхищавала в магазина на мадам Соти. Изненадващо за всички тя избухна в сълзи и отново се оттегли в стаята си.

След закуска шест сериозни и затворени в себе си дами от семейство Абът посетиха тържествената коледна служба. Пейките в църквата бяха украсени с букетчета от палмови листа и борови клонки, вързани с червени панделки, и превръщаха божия храм в миниатюрна гора. Единственото вълнение им причини Алисън, която изненадващо се надигна от пейката на Шрюсбъри, за да ръководи общия псалм. Ясният й, звънък като камбанка сопран се извиси над общия хор. Цялата община забеляза въздействието й върху младия свещеник — той я гледаше като олицетворение на празничната радост.

На вечерята, на която присъстваше и викарият, двамата бяха толкова заети един с друг, че със сигурност не чуваха нито дума от общия разговор. Вероника изпитваше тихо задоволство. Връзката им щеше да се осъществи въпреки строгия правилник за поведение в лондонското общество, но това не я тревожеше ни най-малко. Важното беше, че двамата се харесваха.

Младата лейди изтри очите си, за да се освободи от сълзите и разтопените снежинки. Някога беше достатъчно глупава да си пожелае живот, изпълнен с приключения. Е, тази година беше изпълнила и преизпълнила желанието й. Щастие и болка, тъга и радост следваха толкова бързо едно след друго, че не можеше да ги раздели. Но сега всичко беше зад гърба й.

Сърцето я болеше и защото не бе получила нито едно писмо от Аги, след като й изпрати бързо писмо с нареждане да тръгне за Лондон и чек за разходите по пътуването. Може би виновно беше зимното време. След първото забавяне писмата на Аги започнаха да пристигат редовно — почти всеки ден идваше поща от Лисабон. Последното писмо, което я чакаше в Крийзъс Хол, беше с дата, от която й стана ясно, че чекът и писмото още не са пристигнали в Португалия. Ако не получеше отговор до Нова година, щеше незабавно да тръгне на път.

Миналата вечер беше стигнала до извода, че изобщо не съжалява за заплашващия я скандал и неизбежното прогонване от доброто лондонско общество. Досега не смееше да си признае, че страхът й да бъде отхвърлена от аристокрацията се дължи по-скоро на гордостта й и на желанието да стане една от тях. Откакто беше облякла роклята на мадам Соти, желаеше неща, които преди считаше за маловажни. Ала обществото искаше големи жертви. Навсякъде дебнеха капани, много от които се отваряха произволно; а тя беше твърде неопитна, за да не направи нито една грешка.

Не се нуждаеше от благословията на обществото, за да се върне в стария си дом в Бушир и да продължи живота, който беше водила преди съдбоносното пътуване в Багдад. Можеше да се опасява от скандал само ако някой новопристигнал лондончанин разкажеше изкривена версия на случилото се. Но след като Лоръл я бе изобличила, съществуването на Джейми не биваше да остава повече в тайна. Старите й съседи сигурно щяха да говорят, да се чудят, да изказват най-различни предположения за детето, с което се връщаше от Англия — но никой нямаше да посмее да я разпитва открито за бащата на Джейми! След време друго събитие — вероятно нещастието на друг човек, щеше да достави храна за хорското любопитство и историята със сина й щеше да бъде забравена. Можеше отново да работи за Източноиндийската компания, да използва познанията си за билките; защото не изпитваше ни най-малко колебание да запретне ръкави и да се включи в деловия живот — както бяха постъпили родителите й.

Джейми щеше да живее добре, въпреки необичайните обстоятелства около раждането му. Тя щеше да се погрижи да не му липсва нищо. Наследството, оставено от баща й, беше значително, но засега нямаше нужда от него. Когато порасне, Джейми щеше да разполага с процъфтяваща фирма. Е, не с корона, но тя не искаше синът й да стане изнежен аристократ. Двете с Аги бяха достатъчни за семейство. Толкова искаше да види синчето си! Дано двамата по-скоро да пристигнат в Англия, повтаряше си непрекъснато тя.

Забеляза в далечината пътническа карета, но едва след време й стана ясно, че превозното средство се беше насочило право към Крийзъс Хол, Едва когато чу рога на пощальона да възвестява пристигането й, разбра, че имаше гости.

Вероника скочи и се втурна към изхода. Ами ако бяха пристигнали Аги и Джейми? Надеждата окрили сърцето й, макар че разумът нашепваше друго. Много късно забеляза, че каретата не беше пощенска, нито една от онези, които се даваха под наем на пътници в страната. Пъстрите цветове на сбруята и контрастните дървени части проличаха съвсем ясно, когато каретата направи последен завой и затрополи нагоре по входната алея. Това беше частен екипаж. На вратичката имаше герб. Когато каретата спря пред главния вход, тя забърза през заснежената морава.

Не й остана време да си поеме дъх, защото пощальонът бързо отвори вратичката. Дамата, която слезе, носеше смарагдово зелена рокля и яркочервено копринено палто, подплатено с кожи. Пътническата шапка в зелено и червено беше изработена от скъп велур и украсена с огромни бели пера.

— Лейди Симс — поздрави Вероника с изражение, което издаваше дълбокото й разочарование. — Това се казва изненада.

— Аз също съм изненадана — дамата огледа фасадата на Крийзъс Хол. — О, небеса! Старата съборетина не се е променила. Всеки път, когато идвам, очаквам Кромуел и войниците му да се нахвърлят върху мен и да ми отсекат главата. Къщата има нужда от повече светлина, лейди Абът! Мисля, че познавам подходящия архитект. Протеже на Адам, на великия Адам! Девлин надали ще иска да живее тук цяла година, но ще установите, че промените, които ще ви предложи архитектът, са в пълно съответствие с женското ви чувство за стил.

Вероника остана мълчалива, докато гостенката й най-после спря да си поеме дъх.

— Много съжалявам, лейди Симс, но лорд Синклер не е тук. Замина за Франция.

— За Франция? Това е пълен абсурд! Вчера получих писмо, в което настоява да тръгна веднага за Крийзъс Хол и да го чакам тук. Естествено, изпълних молбата му и ето ме. Но вие сте бледа, детето ми! Какво има?

— Нищо — отвърна глухо Вероника. — Прощавайте, но не очаквах гости — Девлин се връщаше! Днес щеше да пристигне в Крийзъс Хол! — Сигурна ли сте, че ви е определил среща за днес?

Лейди Симс я погледна унищожително.

— Аз не съм гъска, момичето ми, макар да нося пера на шапката си! — настроението й бързо се промени. — На ваше място щях да се побъркам от толкова много неочаквани гости. Но вече нямате друг избор, затова се опитайте да извлечете най-доброто от ситуацията. Мисля, че заедно ще се справим. И аз щях да се разсърдя на Дев, ако писмото му не беше отличен повод да се измъкна от роднините на мъжа си. Само шотландци, представяте ли си! Идват на дузини, направо ме подлудяват! Никога не сте виждали такова сборище от пияници и картоиграчи. Ден и нощ играят и пият и няма край! Преуморена съм.

— Позволете да ви предложа гостоприемството на Крийзъс Хол — изрече унило Вероника. Лейди Симс явно беше решила да остане, значи нямаше смисъл да се съпротивлява.

— С удоволствие бих пийнала греяно вино с подправки — отбеляза величествената дама, докато се изкачваше по откритото стълбище. — Или голяма порция шери с чаени сладки. Казах ли ви вече, че шотландците пият само онова силно, изгарящо питие, което произвеждат сами и наричат уиски? Човек се напива без нито една приятна глътка. Започвам да мисля, че именно на това дяволско питие се дължи липсата на хумор у шотландците. О, тук е чудесно! — тя прекоси залата като вихър и влезе в големия салон, където беше запален буен огън. В единия край седяха петте сестри Шрюсбъри и тихо играеха карти. — О, бурените на Шрюсбъри! — извика с видимо отвращение лейди Симс.

Момичетата моментално се изправиха и захвърлиха картите.

— Лейди Симс! Каква приятна изненада! — без да знае, Хиацинта повтори поздрава на мащехата си. — Позволете да ви представя отново сестрите си — докато казваше имената им едно след друго, всяко от момичетата излизаше напред, правеше реверанс и се усмихваше, произнасяйки подходящи поздравителни думи.

След като церемонията приключи, лейди Симс се обърна към Вероника с високо вдигнати вежди и изненадана гримаса.

— Поразена съм. Очевидно зад милото ви личице се крие татарско сърце. Обзаложих се с Лий, че рано или късно ще се хванете за косите с тези фурии — тя вдигна лорнета към очите си, за да огледа всяко момиче поотделно. — Забележително! Невероятно! Поразително! — щом свърши, се обърна отново към Вероника: — Младите дами са станали наистина… представителни.

— Благодаря ви, лейди Симс — само преди седмица тези думи щяха да предизвикат прилив на гордост и радост. Сега обаче прозвучаха като глухо ехо и изобщо не я зарадваха. Девлин беше на път към Крийзъс Хол.

— Каза ли лорд Синклер кога трябва да го очакваме?

— Изобщо не се опитах да узная кога ще видя милото момче — тя огледа изпитателно тоалета на Вероника. — Ще направите добре, ако облечете нещо по-прилично. Английските джентълмени си въобразяват, че вкъщи винаги ги очакват с копнеж.

— Значи Англия е пълна с разочаровани джентълмени — изфуча Вероника, но бързо се овладя и се обърна към най-голямото момиче: — Хиацинта, позвъни за шери и чаени сладки. Алисън, настани лейди Симс в най-удобното кресло. Пеони, намери одеяло и го затопли, защото дамата сигурно е измръзнала — накрая погледна втренчено Лоръл, която бе свела глава и стоеше най-отзад. — А сега ме извинете. Отивам да облека нещо… — тя погледна модния тоалет на лейди Симс и въздъхна. — … нещо подходящо за посрещането на високия гост.

— Горда и своенравна — засмя се зад гърба й гостенката.

— Ще си събера багажа и ще изчезна — повтаряше си Вероника, докато бързаше през залата.

Нищо не можеше да я спре. Трябваше веднага да напусне Крийзъс Хол и всичко, което означаваше той. В огромен град като Лондон щеше да се изгуби като мишка в сено. Никой нямаше да усети липсата й. Всички засегнати от събитията щяха да въздъхнат облекчено — и най-вече тя.

Като видя, че входната врата отново се отвори, и различи очертанията на втора карета, тя забави крачка. Веднага след това от сянката излезе мъжка фигура и тя спря да диша. Не можеше да го сбърка с никой друг.

Той беше — Девлин! Още при първия поглед чувствата я връхлетяха като порой и отнесоха сърцето й. Очите й се напълниха със сълзи. Почувства се жалка и нещастна, докато той… той изглеждаше много добре! Облечен в пътнически дрехи — тежко палто, бричове от дивечова кожа и високи ботуши. Вятърът развяваше косите му — по-дълги, отколкото ги помнеше. Бузите му бяха зачервени, леката усмивка беше изличила грижите и напрежението и го правеше с години по-млад. Защо беше толкова щастлив? Това беше несправедливо! Естествено още не знаеше, че тя стои на входа. Сигурно си мислеше, че се е уплашила от предстоящото му пристигане и е избягала. Може би се надяваше, че се е хвърлила в Темза и е сложила край на досадното си съществуване, което не означаваше нищо за него.

Усета как светът й се разклати и лудостта, за която често беше говорила с осъдително лекомислие, постепенно я завладя. Той се обърна, посегна към вратата на каретата — а когато се обърна отново към нея, държеше в ръце силно ритащо вързопче.

— Не! — изплака Вероника.

Вдигна ръка, за да заличи гледката, но не го направи. Очите й останаха приковани в невероятното. Макар и обзета от ужас, трябваше да види потвърждението на собствената си гибел — като грешниците в деня на страшния съд. Вятърът подхвана горния край на одеялото и разкри ангелското лице на сина й.

Последното, което Девлин беше очаквал да види при влизането в дома си, беше припадналата Вероника Абът на килима в голямата зала! Учудването му не трая дълго. Веднага разбра какво се беше случило и защо се бе стигнало дотук. Проклинайки се, че не е избрал по-добре момента, той връчи момчето на стреснатия Бершъм и коленичи на килима до нея.

Едва бе вдигнал безжизненото тяло и бе сложил главата й на рамото си, когато Джейми се разплака уплашено.

— Качи го на раменете си, човече! — заповяда Девлин, без да погледне назад.

Притисна Вероника до гърдите си и с удовлетворение отбеляза, че тя беше станала още по-красива. Копринено гладката буза обаче беше леденостудена. Но колко топло и меко беше тялото й, колко естествено лежеше в преградките му! Не можа да устои и я притисна до себе си по-силно, отколкото беше необходимо, за да я задържи. И днес ухаеше на скъпоценния парфюм, който, въпреки неблагоприятната ситуация, събуди желанието му. Закопня да я отнесе веднага на място, където никой нямаше да им пречи и където можеше да я събуди с целувки и да продължи да я целува, докато си изяснят всичко и излекуват раните с милувки. Но не можеше да го направи.

Когато се наведе над Вероника, крясъците и бъбренето на детето привлякоха хора от всички страни — между тях и скъпата му леля.

Лейди Симс влезе първа в залата с чаша шери в едната и парче сладкиш в другата ръка. Невероятната сцена — икономът с дете на ръце, Девлин на колене, прегърнал Вероника, — беше твърде много дори за нея и тя стоя като закована.

— О, Дев, скъпото ми момче! Какво става тук? Кое е това ревящо хлапе?

Девлин вдигна глава към нея и лицето му засия.

— Лейди Симс, позволете да ви представя Джеймс Майкъл Абът, моя син.

— Твой син? — Смаяната лейди Симс безпомощно местеше поглед от плачещото дете към припадналата дама и Девлин, който я притискаше закрилнически. — Ти си глупак и негодник! Няма друг като теб! — размаха чашата си и плисна шерито в лицето му.

Част от течността покапа по лицето на Вероника и я събуди. В продължение на няколко секунди остана неподвижна, опитвайки се да разбере какво бе станало, втренчила поглед в засенченото лице на мъжа, когото се надяваше да не види никога вече. После изведнъж се сети защо беше тук. Той бе довел Джейми!

Обзета от паника, окрилена от майчинския си инстинкт, тя посегна към реверите на жакета му и го раздруса като обезумяла.

— Няма да ми го вземеш! Джейми е мой!

* * *

— Не го стискай толкова силно — изрече предупредително Аги, когато Джейми се размърда неспокойно в скута на майка си.

— Не го стискам — отговори Вероника и се опита да даде малко повече простор на стремежа на момчето към свобода. — Никога няма да го пусна.

— О, един ден ще се наложи — Аги, която приготвяше чиста дрехи за детето, изкриви уста в неодобрителна гримаса.

Контесата ги бе настанила в стаята до нейната спалня, където имаше достатъчно място за Аги и кърмачката. Джейми спеше в люлка до леглото на майка си. През двата дни след пристигането в Крийзъс Хол Вероника не излизаше от стаята си и се държеше, сякаш светът навън не съществуваше; но и двете жени съзнаваха, че така не може да продължава. Лорд Синклер идваше по пет пъти на ден, но получаваше само откази. Гневът му растеше — те го усещаха по тона му — и много скоро можеше да се очаква експлозия.

Ако Вероника не се вразумеше от само себе си, значи Аги трябваше да я принуда. Тя се приближи и се усмихна окуражително на голямото си смело момиче.

— Джейми през цялото време копнееше за майка си. Искаше теб и нито аз, нито бавачката не можехме да му угодим. Стига, дете, не бива да се обливаш в сълзи веднага щом си отворя устата.

— Съжалявам — Вероника изтри сълзите с опакото на ръката си. — Още не мога да повярвам, че ти и Джейми наистина сте тук.

— За това трябва да благодариш на лорд Синклер — Аги видя как младата дама се вцепени, но продължи невъзмутимо: — Без помощта на негово благородие щяхме да си останем в Португалия. Никога не бях виждала мъж да се пазари така умело. В това число баща ти, дано почива в мир. А колко езици говори! С властите в Лисабон се обясняваше на португалски, по пътя говореше само на баски и на френски. Няма да се учудя, ако намери и път за излизане от ада!

Вероника престана да я слуша и вдигна Джейми под мишниците така, че само петичките му докосваха скута й. Зарадван, малкият зарита с крачета и изкриви розовите си устенца в щастлива усмивка, която изпълни сърцето й с болка. Беше по-голям, отколкото си го беше представяла. На лактите и коленете имаше прелестни трапчинки. Почти голата главичка сега беше покрита с тъмна къдрава коса.

— Боже, Аги, толкова е пораснал! Ако не беше с него, сигурно нямаше да го позная.

— Глупости, момиче, разбира се, че ще познаеш детето си! Също както баща му. Негово благородие не зададе нито един въпрос. Само го погледна, вдигна го на ръце и рече: „Здравей, синко.“ Нищо повече. Толкова беше мил, направо се разплаках. А Джейми веднага му повярва и протегна ръце към него. Вероника избягна погледа на старата си прислужница.

— Той не е баща на Джейми.

От момента, когато вида Джейми в ръцете на Девлин, я мъчеше необясним страх, че ще загуби момчето си. От вестниците знаеше, че мъжете обвиняваха съпругите си в изневяра и ги пращаха в затвора или в лудницата, без никой да възрази. За лорд Синклер щеше да бъде много лесно да отнеме детето от майка, която не беше от неговата класа. И без това я смятаха за негова неравноправна любовница. Не можеше да повярва, че Девлин би извършил такава чудовищна постъпка — но не биваше да забравя какво се бе случило в Багдад.

Аги продължи да подрежда дрешките на бебето.

— Както вече казах, негово благородие не ми зададе нито един въпрос. Затова пък ми разказа някои неща. Например, че е изгубил паметта си и че някога бил известен в Ориента като Хинд Див — тя погледна изпитателно питомката си. — Вероятно ти също го знаеш.

— Не всичко — отговори Вероника и отново сложи Джейми в скута си. — Малкият е мокър.

Аги й хвърли чиста пелена.

— Трябва да говориш с негово благородие, момиче. Той много иска да говори с теб.

— Надявам се, че разбираш защо не мога.

— Той е Хинд Див, а аз знам какво означава за теб този човек. Откакто си в Лондон, са станали много неща и положението се е променило. Хинд Див е добър и почтен джентълмен, който ще ти предложи охолен и щастлив живот. Освен това имате дете, което през последните седмици копнееше за майка си — макар че не я позна веднага. И най-важното — майката на това дете е влюбена в мъжа, който го е създал…

— Не, аз не го обичам — побърза да отрече Вероника.

Аги обаче продължи, сякаш не беше чула нищо.

— … а пък Джейми има баща, който, без да знае дали детето е негово, прекоси две опустошени от войната страни, за да го намери. Това е, което знам аз! Джейми има нужда от баща, а ти имаш нужда от мъж.

— Не от този мъж.

— Е, щом непременно трябва да избираш… не ти ли харесва кройката на палтото му? Или заради празния му ръкав?

— Това са външни неща! — изфуча разярено Вероника.

— Аз няма да те лъжа, за да щадя чувствата ти. Трябва да помислиш за доброто на другите. Ти изглеждаш като влюбено момиче, а той ми прилича на мъж, който бързо избухва. Най-просто е да се ожените и да предоставите всичко останало на времето.

Вероника поклати глава.

— Той… той не ме обича. В Лондон прекарахме една нощ заедно. На сутринта ме напусна, преди да му кажа за съществуването на Джейми.

— Ако това наистина е толкова важно за теб, опитай се да изясниш нещата. Мъжът не е сложно същество, малката ми. Жените, а не мъжете, се притесняват, тъгуват, размишляват и пременяват. Мъжът не е повече от онова, което се намира в сърцето му и между краката му. Когато едното е заето, другото ще го последва много бързо.

Въпреки нежеланието си да говори по темата, Вероника неволно се усмихна.

— Много добре го каза, Аги. Според теб мъжете са неми дървени глави!

— Е, чак пък толкова! Разбира се, че не са неми. Постоянно приказват, крещят, ругаят или заплашват. Но това е само безплоден гърмеж — Аги сложи ръка на рамото й. — Той е мъж, който те обича. Никога нямаше да те убеждавам да го изслушаш, ако не бях сигурна. Трябва да го видиш как се отнася с Джейми. Той е много добър баща и ще стане още по-добър. Затова трябва да действаш бързо, момиче. Мъжете имат тънка кожа, макар че никога не си признават. Ако нараняват твърде често гордостта им и липсва балсамът на женската любов, който да ги лекува, може да избягат. Дай му, каквото желае и от което ти имаш нужда — и каквото се полага на Джейми.

Вероника изпъна рамене. Изражението й стана сериозно.

— Не мога. Няма да се получи.

Но Аги не се отказа. Познаваше момичето от детските му години. В нерешителността си малката беше своенравна като мъж, който държи на най-съкровеното си убеждение.

— Все някога трябва да говориш с него. Днес, утре или вдругиден.

Вероника остана затворена, но очевидно се колебаеше. Имаше толкова много неща, които искаше да каже на Девлин, но се опасяваше, че силата й няма да стигне да се справи с обезкуражаващата задача да застане отново пред него.

— Как е узнал, Аги? За Джейми, искам да кажа.

— Според мен трябва да го попиташ лично — когато Вероника не реагира, Аги цъкна с език. — Една от доведените ти дъщери му писала, след като откраднала едно от писмата ми до теб.

— Лоръл! — Вероника въздъхна примирено.

Коварството на момичето беше безгранично.

— Да, онази, дето негово благородие я нарича „голямата камила“.

— Тя е само глупаво, разглезено момиче.

— Тя е безсърдечно, зло същество — отсече безмилостно Аги. — Ако не проумее, че е отвратително да се държи по този начин, цял живот ще трови щастието, което я срещне.

Аги има право, каза си Вероника, макар че мисълта й беше крайно неприятна.

— Много жалко, защото вече вярвам, че сестрите й ще се представят много добре в обществото.

— И за това трябва да благодарят на теб — Аги се усмихна на стреснатата й физиономия. — Негово благородие и аз пътувахме дълги часове в каретата. Джейми беше винаги на коленете му. Тъй като нямахме какво да правим, той говореше много за теб.

Вероника се изчерви и намести детето в скута си.

— Какво ме е грижа за мнението на лорд Синклер?

— Е, добре, щом не те е грижа, няма да кажа нищо повече.

Прекъсна ги силно чукане по вратата, последвано от заповедническия глас на лейди Симс:

— Отворете незабавно!

Вероника стана и вдигна резето, но само открехна вратата. Като видя, че младата дама е нащрек, лейди Симс неодобрително присви очи.

— Дошла съм да се сприятеля с внука си. Но не ви благодаря за титлата баба. Известно време ще съм доста… ядосана. Но нямам намерение да оставя детето да страда, само защото майка му е имала нахалството да ме направи баба — тя мушна сребърния връх на бастуна си в процепа. — Отворете веднага, Вероника, или ще стана лоша!

Младата жена забеляза сянката в залата и лицето й помрачня.

— Имам ли думата ви, че няма да позволите на лорд Синклер да ви последва, ако ви пусна да влезете?

Лейди Симс изхъмка недоволно.

— Знаете ли, момиче, опитвам се да се отнасям със симпатия към вас, но вие дяволски ме затруднявате. Няма да ви дам думата си и вие няма да ми я искате. Дев е най-милият човек на света, а вие го третирате като негодник и подлец, макар че е готов да ви осигури блестящо бъдеще.

— Моля за извинение, лейди Симс, но…

— Стига толкова! — Девлин излезе от сянката и пъхна ръка в отвора, преди Вероника да е успяла да се раздвижи. Тя видя едното му око, което святкаше гневно. — Търпението ми свърши. Искам да говоря с теб насаме. Ако откажеш, ще си крещим през тази проклета врата, но ще ме изслушаш. Трябва да говорим сега. Е, какво ще ми отговориш?

Притисната от обстоятелствата, Вероника отвори вратата и отстъпи назад, без да крие гнева си. Лейди Симс, облечена в зашеметяващ костюм в кремаво и лавандулово синьо, мина покрай нея с шумящи поли, следвана от лорд Синклер, също пременен с нов костюм от най-фино черно платно, в който изглеждаше заплашителен като тропическа буря.

— Имаш нужда от шапка, палто и здрави обувки — заповяда без въведение той. — Чакам те долу на портала. Имаш пет минути да се приготвиш — той почука по джобния си часовник. — Пет.

— Какъв мъж е станал моят Дев — отбеляза доволно лейди Симс, когато лордът излезе. — Досега не знаех, че държи на модното облекло — тя погледна остро Вероника. — Това е ваше дело. Вървете сега и не разваляйте всичко, момиче. А ние — продължи с усмивка тя, като се обърна към Аги, — ще се позанимаем с тази маймунка, която не спира да бърбори и да подскача.

Точно след пет минути Вероника крачеше редом с лорд Синклер по наскоро почистената алея към малкия павилион в задната част на градината. Учуди се, като видя, че жалузите са спуснати и вътре е запален огън.

Девлин я наблюдаваше много внимателно, докато вървяха към павилиона, но внимаваше тя да не забележи погледа му. Струваше му се по-дребна, отколкото я помнеше, резервирана, неподдаваща се на внушенията му. Само за няколко седмици се беше отърсила от скромността на гувернантка и вече се държеше като дама от изисканото общество. Първото го ядосваше, а второто беше достойно за презрение. Това не беше жената, която беше опознал на вечерята у Мирза и която след това го покани в леглото си. Тогава за пръв път бе разбрал колко е красива.

Ужасно му се искаше да проникне зад бариерата, която тя бе издигнала около себе си, но знаеше, че не бива да настоява, защото щеше да я обърне в бягство и да я загуби завинаги.

— Да поговорим — каза той, след като я покани да седне в креслото пред камината. — Искам да знам какви са плановете ти.

— Планове? — Вероника не беше очаквала този въпрос. — Заминавам.

— Аха! — той направи крачка назад, сякаш не искаше да стои близо до нея. — Кога ще заминеш — след месец или през пролетта, когато снегът започне да се топи?

— Още днес — отговорът прозвуча учудващо за самата нея.

Девлин вдигна тъмните си вежди.

— Тази вечер е много късно за пътуване.

Вероника сплете ръце в скута си.

— Мисля, че сама мога да реша какво ще правя и какво не.

Той я гледаше втренчено.

— Къде смяташ да отидеш? — гласът му прозвуча безизразно, лицето му беше абсолютно неподвижно. Златнокафявите очи бяха единственото живо нещо у него.

— Решението ми няма нищо общо с теб — обясни гневно тя. — В противоречие с привидността и въпреки неканената ти намеса, то се дължи единствено на желанието ми да започна нов живот.

— Можеш да почакаш поне до утре.

— Не! — Вероника стана и му обърна гръб. — Съвестта не ми позволява да прекарам още една нощ под един покрив с теб.

Девлин видя в това признание лъч надежда.

— Много добре. Тогава ще замина аз.

— Естествено, че няма да заминеш! — тя се обърна отново към него и продължи с пресекващ от вълнение глас: — Ти си господарят, а аз съм натрапницата. Ситуацията е ясна. Всеки час, който прекарваме заедно, е подозрителен.

— Кога ни е било грижа за мнението на другите хора, по дяволите?

— Не ругай пред мен — помоли тихо тя.

— Ще ругая колкото си искам, даже покривът да се стовари върху главите ни, ако продължаваш да се държиш като добродетелна девица! — изрева вбесено той.

— Прави, каквото искаш — отговори сухо Вероника. — Това е твоят дом.

Девлин направи крачка към нея.

— Понякога си мисля, че е най-добре да те отвлека. Тогава ще можем спокойно да си крещим и дори да се сбием, докато удовлетворим страстта, която наричат гняв.

Тя се изправи бързо.

— Как смееш да ми говориш по този начин? След като вече знаеш какво е имало между нас? След като знаеш какво стана в Багдад — добави шепнешком тя.

Девлин не беше склонен да продължи по темата.

— Трябва да ме изслушаш докрай. Мога да си представя какво е мнението ти за мен — затвореното й лице го накара да промени казаното. — Е, може би не докрай. Но не съм нечувствителен пред мъките и униженията, които животът натрапва на беззащитните. Честно казано, не мога да си представи какво е искал лорд Абът, когато те е изпратил при мен.

Вероника потрепери като от удар.

— Какво искаш да кажеш? Как така ме е изпратил…?

— Съвсем правилно се изразих. Ти не знаеше какво съдържа писмото, което ми връчи, нали? — когато тя кимна, лицето му помрачня. — Иска ми се да си знаела. Това щеше да те задържи далеч от мен.

Вероника вдигна рамене и се извърна.

— Говориш със загадки.

— Ей сега ще видиш решението — той извади от джоба си парче пергамент, разгъна го и й го подаде.

Вероника го прочете два пъти и когато му го върна, лицето й изразяваше смайване.

— Какво означава това?

— Мисля, че е написано съвсем ясно.

Тя прочете писмото за трети път и попита невярващо:

— Нима лорд Абът ме е изпратил при теб под претекст, че иска да помоли Хинд Див за помощ, докато истинската му цел е била да ме размаха пред очите ти като примамка?

Формулировката й го накара да се засмее.

— Дяволски план, нали?

— Сръчен. Твърде сръчен — Вероника захвърли писмото на пода. — Нима лорд Абът е бил толкова безчувствен, че да те накара да изпробваш стоката, която ти е изпратил за оглед?

За първи път Девлин избягна погледа й.

— Все още не си спомням всичко, което се случи тогава. Когато прочетох писмото, успях да възстановя само отчасти историята, която ти ми разказа — той я погледна отново и лицето му изразяваше смирение. — Не искам да се оправдавам… но вероятно съм бил твърде замаян от виното или от лулата, за да се отнеса с теб по този позорен начин, след като съм прочел писмото.

— Но ти не го прочете…

Той се обърна като ужилен.

— Какво каза?

Вероника стисна устни.

— Когато ти връчих писмото, ти не го прочете, а го захвърли на масата. До днес не бях сигурна дали изобщо си го прочел. А по-късно реших, че това не е важно.

— В името на Аллаха! — извика възбудено Девлин. — Това не ме оневинява, но все пак чувствам облекчение да знам, че тогава не съм действал в пълно съзнание — той сведе глава към обувките си. — Хинд Див е живял винаги по свои собствени правила. Приятелите ми го описват като дяволско създание: жесток, коварен, безмилостен. Враговете му също са били безмилостни, следователно е трябвало да стане като тях, за да се страхуват от него. Но се кълна, че никога не бих обезчестил съзнателно една девица — поне дотолкова се познавам.

— Естествено.

Глухият й глас го накара да потрепери.

— Смяташ, че само се правя на благороден?

— Не знам и не ме интересува — тя попипа горещото си чело. — Във всички случаи беше пиян… упои и мен, и себе си. Беше готов на всичко. Първо ме наруга, нарече ме наемна убийца, после ми причини… най-голямото зло. Щеше да го направиш с всяка друга жена.

Девлин не намери какво да отговори.

— Аз не те обвинявам — продължи със същия безучастен тон тя и се запита защо той не искаше да си отиде и да я остави сама с нерадостните й мисли. — Знаеш ли, вече не мразя никого, макар че много хора си го заслужават. Например тази малка глупачка Лоръл — тя изобщо не е помислила какви последствия ще има деянието й! А сега и лорд Абът! — тъмните очи блеснаха възмутено. — Каква наглост: да ми избере съпруг и да ме прати при него като парче сладкиш! Сигурно се е оженил за мен от съжаление, когато научихме за смъртта ти.

— Според мен причината не е била съжалението — обясни тихо Девлин. — Нито един мъж, който те познава истински, не би имал нужда от претекст за желанието си.

След тези думи Вероника избягна погледа му. Усети как гневът й се изпари, макар че имаше спешна нужда от стабилизиращото му въздействие. Скръсти ръце под гърдите си и заяви:

— Вече няма значение. Важно е само, че направих грешка и я увеличавах с всяко ново решение. Затова искам да се махна. Джейми заслужава нещо по добро от онова, което му предлага лондонското общество.

Девлин беше сразен от последния аргумент, но беше длъжен да намери отговор.

— Не мога да те спра. Искам само да ми кажеш къде ще отидеш.

— Не — Вероника се олюля и се хвана за облегалката на креслото. Враждебният й поглед го възпря да й предложи помощ. — Не виждам необходимост да ти кажа. Защо ти е да ме видиш отново? Джейми има нужда от майка си. Твърде дълго беше сам, докато тя се опитваше да сложи ред в света, макар че беше много по-добре да го остави да пропадне в ада! — тя отново се олюля и гласът й остана само дрезгав шепот. — Толкова съм уморена. Безкрайно умерена…

Този път Девлин не се поколеба. Хвана я за раменете и я настани в креслото. После коленичи пред нея и улови брадичката й.

— Милата ми малка мъченица — прошепна нежно той. — „Толкова съм уморена, просто не мога да ти кажа колко“ — повтори той думите й с театрална умора и бе възнаграден, когато бузите й пламнаха. От опит знаеше, че гневът е много по-добър от възмущението.

Вероника блъсна ръката му.

— Искам да живея без теб! — изпита неясното чувство, че пропускаше последния си шанс за сигурност, но продължи: — Не искам нищо от теб, предпочитам да разчитам само на себе си. Утре ще взема Джейми и Аги и ще замина. Имам само една молба към теб.

Обърна се към него и неволно си каза: господи той е толкова близо, трябва само да протегна ръка и да докосна бузата му. Единственият мъж в света, когото трябваше да презира и мрази, беше единственият, когото някога беше обичала. Девлин отговори на погледа й с мека увереност.

— Не искам да ме търсиш. Никога.

Девлин се усмихна. Значи не беше равнодушна към него, след като изглеждаше толкова отчаяна…

— Добре, замини и вземи сина си, но помни, че той е и мой син и когато настане времето, ще дойда и ще поискам своето. Ще поискам всичко, което е мое.

— Ще се моля да ни забравиш — отговори едва чуто тя и затвори очи.

— Ще се опитам да стоя настрана. Но само засега. Сигурен съм, че след време и двамата ще мислим различно — той помилва бузата й и макар че тя се отдръпна, успя да задържи ръката си върху хладната й кожа. — Вероятно никога не си била ухажвана истински. Колко жалко, че не разбирам от това изкуство…

Когато тя вдигна глава, той се усмихна право в широко отворените й очи.

— Да не мислиш, че не знам колко трудно ти е било? Да не мислиш, че не знам колко ти е трудно и сега? — целуна я толкова нежно, че сърцето й щеше да се пръсне. — До другото време, красавице!

22

Съри, април

Утрото беше хладно, но обещаваше топлината и свежестта на истински пролетен ден. Земята беше покрита с нежна зеленина, естествена и култивирана: от купчинките градински карамфили до свежозелените папрати и розовите рододендрони. Жълти и бели нарциси, които се полюляваха под свежия полъх на вятъра, ограждаха алеята към къщата. В центъра на парка бяха засадени едри перуники в синьо, пурпурно и златно. Лехата с камелии беше по-разкошна дори от грижливо отгледаните портокалови и лимонови дръвчета, подредени по стълбището на Крийзъс Хол, които разпространяваха навсякъде екзотичния си аромат.

Цялото това великолепие беше внимателно обмислено и подредено, за да създаде живописна рамка на сватбата, кого щеше да се състои тази сутрин. Средната дъщеря на лорд Абът, мис Алисън Абът, щеше да се венчае за Чарлс Ремингтън, най-младия син на местен баронет, понастоящем викарий в Уфтън Нервет. Всички искаха сватбата да е наистина необикновена.

Хората от селото не се уморяваха да разказват, че великолепният глас на мис Алисън и трогателната проповед на младия викарий за светото семейство на Коледа дали основния подтик, който довел до днешното щастливо събитие. Няколко стари мърморковци не пропуснаха да отбележат, че първо трябвала да минат под венчило двете по-големи сестри, но всички останали се радваха искрено на свещеника и очарователната му булка.

Освен това вече всички знаеха, че младият учен Фернлоу Хепъл усърдно помага на мис Хиацинта Абът при подготовката й за сватбата в оранжериите. Младият джентълмен идваше почти всеки ден в Крийзъс Хол, за да подкрепя приятелката си с думи и дела. Селските клюкарки изказваха деликатни предположения кога от олтара на местната църква ще обявят следващия годеж.

За щастие двамата страстни градинари не подозираха нищо от тези нетактични спекулации. Обладани от любовта си към растенията, те все още не мислеха за други неща. Пък и през този ден имаше куп други неща, които занимаваха хората във и около Крийзъс Хил. Естествено, приготовленията се ръководеха от господарката на дома.

Вероника стоеше под плътната сянка на един дъб и наблюдаваше как най-добрите ездачи между гостите от мъжки пол играеха поло на моравата зад къщата. Виковете на играчите, ударите на стиковете и цвиленето на конете създаваха неповторима атмосфера, допълвана от окуражителните викове на опитната публика. Играта беше част от развлекателната програма, предложена на гостите от столицата за края на седмицата.

Забележителният чужденец, както „Морнинг пост“ наричаше Мирза Хасан, се отличаваше между играчите не само заради дългата си черна брада. Ездаческият му костюм се състоеше от късо червено яке, обточено с кожи, и дълга риза от зелена коприна, плюс шалвари и гамаши над ботушите. Кръстът му беше пристегнат с червен ешарп, високата шапка беше украсена с полумесец. Необичайната одежда затъмняваше дори декорираните с безброй ордени парадни униформи на английските офицери, които участваха в турнира.

— Виж, Джейми, ей там! Виждаш ли как лети топката, когато я ударят? — попита Вероника детето в ръцете си.

Вниманието на Джейми обаче бе привлечено от новия любимец на Пеони, малкия кокер шпаньол на бели и кафяви петна, който се разхождаше гордо по моравата. Тъй като вече умееше да лази, малкият пожела да покаже умението си на кученцето и закрещя гневно, за да го пуснат на земята. Майката побърза да изпълни желанието му.

Малкото куче, забелязало другарче за игра с неговата големина, заподскача радостно около Джейми и облиза лицето му. Момченцето протегна ръка и стисна здраво дългото пухкаво ухо. Дръпна го с такава сила, че кокер шпаньолът излая жално.

— Не, миличък, трябва да се държиш добре с кученцето — укори го нежно майката и отдели пръстчетата му от кадифено меката козина.

Кучето, разбрало, че трябва да бъде предпазливо с новия си приятел, се втурна нанякъде и Джейми трябваше да напрегне всичките си сили, за да го настигне. Докато наблюдаваше сина си, който весело пълзеше по моравата, Вероника отново се зарадва, че не беше напуснала Англия, преди да види прекрасната цъфтяща пролет.

Това стана благодарение на лейди Симс, която много умело й намекна за проблемите, които можели да изникнат по време на дългото пътуване през зимата, особено за Джейми. Вероника не беше възхитена от перспективата, но нямаше друг избор. Достойната дама успя да я убеди по много изискан начин.

— Дев ми каза, че ви е страх да представите детето си пред лондонското общество — бе казала тя в деня, когато Вероника възнамеряваше да отпътува. — Според мен опасенията ви са неоснователни. Кой би посмял да оспори законността на раждането му, след като само семейството знае истината? Никой, защото никой не е осведомен за усложненията! Лоръл си призна всичко. Тази малка глупачка! Най-добре е да я наказваме по два пъти дневно, за да проумее, че за малко щеше да нанесе непоправима вреда. По-добре да предоставим скандалите на дома Хановер, тази вулгарна тевтонска линия, която произведе сегашния ни крал. Но докато съм жива, нашето семейство никога няма да бъде опетнено от скандал.

Вероника се усмихна, припомнила си погледа на сова, с който лейди Симс я пронизваше при този съдбоносен разговор.

— Вашата грешка е простена! Знам на какво е способен Дев и разбирам, че е било неизбежно. Не разбирате ли, аз обожавам този негодник! Това означава, че ще обичам и детето му. Когато порасне, Джейми ще прекарва всяко лято при нас.

На въпроса й какво ще стане с предполагаемото бащинство на лорд Абът и как ще се държи лорд Синклер, когато започнат да подхвърлят злобни намеци, лейди Симс реагира с обичайното си безгрижие.

— Дев ме увери, че щом му дойде времето, ще уреди нещата по най-добрия начин. За съжаление аз трябва да се върна в Лондон, защото Лий заплашва да изпрати леката кавалерия да ме доведе. Ще разкажа на приятелките си, че виконтеса Шрюсбъри отказва всичко покани, защото все още празнува щастливото завръщане на семейството си — най-прекрасния коледен подарък! Кой би посмял да оспори решението ви да си останете на село при тези обстоятелства? Освен това ще оставя на няколко места картичките ви с подходяща бележка. Ние я наричаме РРС — това е френското съкращение за „Заминавам“, френският е толкова елегантен!

Естествено Вероника хранеше съмнения — но кой би се осмелил да прекъсне лейди Симс, когато беше взела нещата в свои ръце?

Ако изобщо имаше косъм в супата, това беше решението къде да живеят Вероника и Джейми. Тя продължаваше да упорства, че не иска да прекара нито час повече под един покрив с лорд Синклер.

Тук отново се намеси лейди Симс и двамата с виконта изработиха план, според който виконтесата, синът й и момичетата Абът трябваше да прекарат зимата в Крийзъс Хол.

— Това е най-разумното, когато имате малко дете — обясни тя на Вероника. — Дев ще живее в града. И без това не обича провинцията!

Така най-после постигнаха съгласие.

За да осигури мирния семеен живот в Крийзъс Хол, лейди Симс изпрати покана на Лоръл да прекара зимата при нея. Щастлива, че й се удаваше възможност да избяга от постоянните нетактични забележки за грешките и необмислените си деяния, Лоръл събра багажа си и напусна къщата още преди Нова година.

В едно от последните си писма, които след Нова година пристигаха редовно в Крийзъс Хол, лейди Симс писа:

„Започвам да мисля, че ако провидението е било малко по-предвидливо, е щяло да ми осигури поне дузина деца. За съжаление нямам свои хлапета и трябва да се задоволя с потомците на роднините си. На мен се падна нелеката задача да ги вкарам в правия път. В противоречие с първото ми впечатление Лоръл се развива много добре. Веднага щом разбра, че ще стои гладна, ако се осмелява да ми противоречи, тя стана съвсем друг човек. Естествено, трябваше да мине известно време, докато се приспособи, но похвалният резултат е, че стеснихме всичките й рокли. Учудващо е колко положително влияе върху характера желанието да си хапнеш еклери. След като години наред събирах опит във възпитанието на момчета, сега съм експерт в методите за шлифоване на млади дами!“

Като цяло нещата се уредиха много приятно, размишляваше Вероника, докато внимателно следеше с поглед неуморимия си син. Беше толкова погълната от новия си живот, че можеше да забрави дори лорд Синклер, ако от време на време не получаваше кошница от „Фортном и Мейсън“, поръчана от него, и ако сърцето й позволяваше да го забрави.

Вместо това тя мислеше все по-често и все по-интензивно за думите, с които беше завършил разговорът им в павилиона. Той й беше казал, че никой никога не я е ухажвал истински и че той не разбира от това изкуство. Край на речта. Нито дума за това, че възнамеряваше да навакса пропуснатото и да започне да я ухажва. Нито дума, че имаше някакви чувства към нея. Само я целуна, а после й намекна, че щяло да дойде „друго време“. За съжаление това беше крайно недостатъчно за женското й сърце.

Какво друго време? — запита се за пореден път Вероника.

Тя се показа търпелива, утеши се, че целувката е достатъчна да я окуражи. Но бяха минали вече три месеца, а той изпращаше само кратки седмични „отчети“, докладваше й за състоянието на семейното имущество и се осведомяваше за здравето на сина си. Целувката не беше подкрепена с думи; освен това топлината й гаснеше с всеки изминал ден. Ако тази продължаваща учтивост от дистанция беше неговият метод на любовно ухажване, тя не беше способна да подсигури чувствата и щастието й. Фактът, че сега беше тук, а с него и всички джентълмени, поканени на сватбата, между тях и Мирза, беше направо отчайващ. Досега не бяха разменили нито дума насаме. Решена в най-скоро време да му поиска сметка и да чуе обяснение за намеренията му, Вероника едва издържаше да стои с него в едно помещение, пълно с хора.

— Той очевидно не бърза да говори с мен — мърмореше си тя и възмущението й растеше.

През нощта, когато го покани в спалнята си, тя показа невероятно безсрамие. И досега беше загадка откъде бе взела смелостта да го направи. Но вече й беше омръзнало да води играта. Ако сдържаността беше основният белег на новия му стил, нямаше да го търпи дълго.

По отношение на Джейми обаче лордът съвсем не беше сдържан. Аги й бе казала, че идвал по три пъти на ден в детската стая, за да прегърне Джейми и да си поиграе с него. Това й беше неприятно, но как можеше да го предотврати?

— Ако си мисли, че аз ще заговоря първа, има да чака.

Мислите й витаеха някъде много далеч, когато внезапно забеляза, че синът й е проявил интерес към турнира по поло и пълзи към игрището.

След мача участниците бяха на път към голямата палатка, в която предлагаха освежителни напитки и нещо за хапване. Там чакаше Аги, която трябваше да предаде Джейми на бавачката. Когато видя, че момчето й е на сигурно място, Вероника бързо се отдалечи от веселата компания, за да избегне срещата с лорд Синклер.

Девлин, който беше на кон, отдавна я беше забелязал. Всъщност я следеше с поглед още от сутринта и дори пропусна един стратегически важен удар. Защото тъкмо тогава тя се наведе да вдигне Джейми и разкри пред него прекрасно заоблените си бедра, очертани под тясната пола. Гледката го накара да загуби ума и дума и топката профуча покрай него.

Когато Вероника се изправи с детето на ръце, вятърът уви роклята около стройната й фигура и разроши яркочервената коса, която носеше на модни ситни къдрички. Девлин не можеше да чуе какво говори тя на сина му. Но видя как устенцата на малкия се отвориха за радостен вик и как тя го погъделичка под брадичката. Гледката на майката и детето докосна в сърцето му дълбоко скрита струна, която нямаше нищо общо с физическото желание. Той пожела да стане част от тази гледка. Защото имаше право да бъде с тях, да е един от тях!

Образите на майката и детето го преследваха през остатъка от играта. Вече беше съвсем сигурен, че тя беше всичко, което бе търсил у жените преди нея.

Но как стоеше въпросът с нея и с мъжа, за когото мечтаеше? Бе напуснал Крийзъс Хол в последния декемврийски ден, без да знае дали е подходящ съпруг за нея, подходящ баща за детето им.

Не беше разбирал истинската й същност, преди да получи писмото на Лоръл. Без да знае, малката глупачка му предостави ключа към Вероника. Написано с гняв и с надеждата да донесе нещастие, писмото го предпази от съдбоносната грешка да си състави неправилна преценка. Единственият начин да отстрани вредата беше да замине за Португалия и да доведе момчето. След това да й каже за чувствата си и да се упражнява в търпение. Но тя отказа да го изслуша — и той не можеше да й се сърди. Обзет от самосъжаление, той се бе отнесъл ужасно с нея и я остави сама без нито дума за обяснение вечерта, когато трябваше да я заведе на опера. Напусна Крийзъс Хол в последния ден от годината, надявайки се, че тя ще го помоли да се върне при нея колкото може по-скоро — макар че разумът говореше друго. Минаха няколко месеца, без да се случи нищо.

— Малка дебелоглавка — промърмори той едва чуто.

Неспособен да търпи повече, беше пристигнал тук за сватбата на Алисън, за да разбере дали двамата имаха общо бъдеще.

Сигурно никога нямаше да си възвърне паметта, но загубата вече не го тревожеше. Безплодните усилия да си спомни го тласкаха към лудостта, значи трябваше да престане да се мъчи. Паралелно с това прозрение главоболието изчезна. Най-важната част от миналото му беше на моравата само на няколко метра от него. Трябваше само да я поиска за себе си.

Като видя, че тя бързо, макар и без да губи приличие, се оттегляше към къщата, той пришпори коня си.

— Лейди Абът!

Вероника засенчи очите си с ръка, за да види приближаването на ездача. Онова, което видя, й вдъхна страх. Мускулест, загорял от лятното слънце, той изглеждаше почти като при първата им среща. През четирите месеца на отсъствието му косата му беше порасла и падаше на меки къдрици по слепоочията и покрай ушите. Липсваха само черните ивици на Хинд Див.

Когато спря коня си до нея, тя кимна леко за поздрав.

— Лорд Синклер.

— Лейди Абът.

Искаше му се да има повече топлина в тона й, но се утеши, че и това щеше да стане. За момента беше доволен да я гледа от седлото и да се наслаждава на гледката. Роклята с висока талия беше светлозелена, слънцето беше запалило огън в косата й.

Объркана от погледа му, тя попита:

— Е, хареса ли ви играта?

— Не колкото гледката, която ми се предлага сега — отговори той.

Вероника смръщи чело. Девлин не беше склонен към повърхностни ласкателства.

— Не искам да ви задържам. В къщата сме приготвили гореща вода и кърпи за освежаване — явно нямаше да успее да се отърве от компанията му, тъй като в този момент се появи Мирза и спря до Девлин с широка усмивка над черната брада.

— Лорд Девлин, искам да ви поздравя за сръчността ви на игрището за поло! — Мирза изобщо не беше задъхан. — Не са много играчите, които се задържат на седлата във вихъра на играта.

— Последвах съвета на една дама — обясни Девлин с бърз поглед към Вероника. — Тя ми препоръча да подражавам на степните ездачи, които управляват конете си с натиск на бедрата и стъпалата, за да имат свобода на ръцете.

Мирза се усмихна с разбиране на Вероника.

— „Обиколих целия свят, видях много красавици, отдавах им сърцето си — но нито една не беше като теб.“

Вероника направи грациозен реверанс.

— Ваше превъзходителство е много мил!

— Питам се, мадам, защо цяла Англия не слага богатствата си в краката ви — той намигна многозначително на Девлин. — Това е най-добрата задача за един мъж.

— И аз съм на това мнение — потвърди с кратко кимване Девлин.

— Е, за съжаление мислите не са дела и нямат ефект — изрече язвително Вероника.

Мирза избухна във весел смях.

— Днес на моравата са събрани много красавици. Веждите им са извити като саби и от сърцата на най-смелите мъже потича кръв. Като ги видях как препускат и умело си служат с бухалките, загубих ума си и сега се налага да потискам със сила копнежите си. Вие яздите ли, лейди Абът? — осведоми се шеговито той.

Тя не беше в настроение да отговори както подобава на тази непряка покана за флирт, но след студенината на Девлин беше много приятно да усети възхищението на мъж, към когото изпитваше само приятелски чувства. Затова отговори на усмивката му и отвърна на персийски:

— Мисля, че веднъж вече ми зададохте този въпрос, Ваше превъзходителство.

— Вярно, Аллах ми е свидетел! Но нито тогава, нито днес отговорът ви ме задоволява.

— Аз наистина яздя… понякога, Ваше превъзходителство — призна тя и спусна ресници. — Когато обстоятелствата и конят позволяват.

Мирза отметна глава назад и се изсмя развеселено.

— Вашата дискретност е достойна за уважение, милейди. Значи се налага да се утешавам с не толкова приятна компания — той се поклони леко от седлото, обърна коня си и препусна към палатката.

Когато Мирза се отдалечи достатъчно, Вероника вдигна глава — Девлин я гледаше втренчено, флиртът с Мирза явно го беше ядосал и това я зарадва.

— Няма ли да последваш Мирза на лов за подходяща компания? — предизвика го тя.

— Мисля, че вече намерих, каквото търсех — той се наведе към нея. — Извинете, милейди.

Препусна в галоп и Вероника, която го проследи с поглед, с мъка потисна импулса си да хвърли подире му камък. Как смееше да я остави сама с няколко учтиви, макар и загадъчни фрази?

Венчавката се състоя на следващата сутрин. След като младата двойка се разписа в църковния регистър, в голямата зала бе дадена сватбена закуска. Ястията бяха разнообразни: желиран език и печени пилета, пушена риба, различни закуски с яйца, задушени бъбречета, стриди, най-различни хлебчета, дребни сладки и сватбен сладкиш. Вино, бира, шоколад, чай и кафе допълваха богатата трапеза. Цялата доставка беше от „Фортном и Мейсън“. Лично Ричард Фортном беше пристигнал с колите от Лондон и по изрично настояване на Вероника остана на сватбата.

Щом обслужиха гостите, Вероника излезе навън с надеждата да остане за малко сама. Чувстваше се много зле и й се плачеше. По време на венчавката погледът й често търсеше Девлин, който изглеждаше забележително добре в официалното черно облекло. Ала той нито веднъж не отговори на погледа й. Вместо това се рееше някъде в облаците и се усмихваше с отсъстващ вид, потънал в незнайно какви мисли. Поведението му напълно я обърка.

Сватбата беше прекрасна. Много по-хубава от онази, която Вероника желаеше за себе си. Сигурно точно поради това се чувстваше така зле. Тя беше булка, после вдовица, но никой не я беше ухажвал истински.

Повечето гости смятаха да напуснат Крийзъс Хол след закуска и тя имаше всички основания да вярва, че и Девлин ще се присъедини към тях. Е, тя със сигурност нямаше да стои на стълбата и да му маха с дантелена кърпичка.

— В името на Аллаха! — Вероника рядко се отдаваше на самосъжаление, но днешният ден беше много подходящ. Скри се в музикалния салон и затвори вратата.

Всъщност нямаше намерение да се остави да я заловят потънала в сълзи, но лейди Симс притежаваше досадното качество буквално да подушва мъката. Достойната дама я намери полулегнала върху клавиатурата, докато напразно се опитваше да изплаче тъгата си с помощта на Моцарт.

— Какво виждам? — попита изумено лейди Симс, като видя домакинята обляна в сълзи. — За разкаяние е много късно. След празненството булката трябва да отиде в леглото. Да се надяваме, че свещеникът е достатъчно мъж, за да си свърши работата както трябва. Спомням си един духовник, чиято съпруга, бедничката, роди шестнайсет деца. Година след година! Тя имаше основания да пролива потоци сълзи, не вие!

Дамата огледа намръщено Вероника, която продължаваше да подсмърча тихо.

— Хайде, мила, овладейте се! Плачът вреди на тена — огледа помещението и се засмя. — Реших да се поразходя из къщата. Не бях влизала в музикалния салон… съчетали сте галерията с пианото, много добре. Защо продължавате да плачете? Какво е направил пак Девлин?

— Нищо — изплака жално Вероника. — Нищичко!

— Велики боже! Това е нетипично за моя Дев. По-скоро бих очаквала да ви замъкне зад някоя врата, за да ви нацелува, както му се иска.

— Какво е целувката! — извика сърдито Вероника и стана. — Жената иска да чуе правилните думи!

— Ама че сте и вие! Мъжете са си мъже! — лейди Симс почука изпитателно по първата от редицата порцеланови вази, наредени покрай стената. — Така и не проумях защо толкова ги е страх. Думите се изричат лесно, никой не ги схваща като вулгарност или обида. „Аз те обичам“ — казват го и децата на две години.

— Той… няма да надмогне себе си… не му е дадено — заекна Вероника и преглътна мъчително. — По-добре да бях умряла!

— Тъжно… ще извършите смъртен грях — но това е обичайно при разбито сърце. Никога не съм страдала като вас, защото ми беше по-приятно да ме обичат, вместо да обичам. Така си спестих рисковете да заболея сериозно — тя устреми поглед към една от вазите. — Това нещо не е от династията Минг, а е евтино копие от Холандия! Сигурно сте вложили много пари в тази покупка. Непростимо!

Изтръгната от мислите си, Вероника се приближи към достойната дама.

— Нима искате да кажете, че никога не сте била влюбена?

Лейди Симс се обърна рязко.

— Мило дете, не слушайте свободните ми разсъждения. Аз обичам скъпия Лий с цялото си сърце, но не му го казвам, защото ще му навреди.

— Съмнявам се, че е вярно. По-скоро ще навреди на теб — коментарът, изречен от дълбок мъжки глас, ги накара да се обърнат стреснато.

— Дев! — извика развеселено лейди Симс — Не очаквах, че си способен да търпиш толкова дълго! Крайно време беше да се появиш. Младежта смята, че е модерно да се закъснява, но любовникът трябва да бъде точен до секунда.

— Нали ще ни извиниш, лельо? — Девлин й отвори вратата на салона.

Лейди Симс се настани на най-близкия стол.

— За нищо на света няма да пропусна представлението!

Девлин се обърна заповеднически към Вероника.

— Елате с мен навън, лейди Абът.

Това не беше покана от нежен любовник, но тя не искаше да спори.

— Да вървим!

Не казаха нито дума, докато не се отдалечиха достатъчно от къщата — стигнаха почти до границата на парка. Докато вървеше, Вероника се опита да заличи следите от сълзи по лицето си. Ако Девлин проявеше нахалството да я попита, щеше да му каже, че е преуморена от сватбената бъркотия.

Накрая не издържа и прекъсна мълчанието.

— Успя ли да разгледаш имението?

— Бегло, при сутрешната разходка на кон — тонът му беше дистанциран и учтив. — Всичко изглежда в най-добър ред. Утре смятам да огледам по-подробно. Във вторник ще дойде управителят.

Дотогава имаше три дни. Значи нямаше да си замине веднага.

— Харесват ли ти подобренията в къщата?

— Естествено — гласът му прозвуча много по-весело. — Откакто се настани тук, Крийзъс Хил се е превърнал в истинска провинциална идилия. Къщата буквално мирише на уют. Липсват само дузина играещи деца.

Вероника сведе глава, за да скрие издайническия блясък на очите си.

— Да не би да сте решили в скоро време да се обзаведете със свои деца, милорд?

— Нещо подобно — Девлин хвърли поглед отстрани към изваяния й профил. Колко сериозна изглеждаше! И беше плакала. — Но първо трябва да се оженя.

— Логично!

Да, тя разбираше много добре. Той си беше намерил друга. Дама от висшето общество, от Лондон! Естествено! Защо беше такава глупачка да очаква друго? Оттам идеха учтивите, но дистанцирани въпроси. Внимателно подбраните, но в никакъв случай лични подаръци, които беше изпращал и които можеха да послужат на цялото семейство. Лондончанка. Сигурно красавица. Умна, елегантна, незабъркана в скандали. Истинска аристократка!

Вероника преглътна с мъка.

— Надявам се, че сезонът в Лондон е бил приятен?

— Горе-долу.

Какво имаше в тона му — ирония или презрение? Във всеки случай самодоволството му беше непоносимо. Несъмнено беше срещнал любовта. Но ако очакваше тя да му пожелае щастие, много се лъжеше!

— Видя ли Джейми? Добре се развива, нали?

— Прекрасен е. Расте застрашително бързо. Точно за него исках да говоря с теб.

Вероника спря и се обърна разтревожено.

— Какво си намислил?

Девлин извади от джоба си навита на руло хартия.

— Донесъл съм документи, които потвърждават, че Джеймс Майкъл Абът е законен наследник на титлата виконт Шрюсбъри. Липсва само твоят подпис; след това ще представим документа пред Горната камара.

Учудването я накара да занемее. Веднага след това обаче отстъпи крачка назад и поклати глава.

— Няма да го приемат. Джейми няма право да получи това наследство.

— Защо? — попита меко Девлин. — Приемаш ли, че аз съм законен наследник?

— Естествено.

— А кой е моят законен наследник, ако не собственият ми син?

Вероника прехапа устни и пошепна тихо:

— Джейми е незаконно дете.

— В никакъв случай! — Лорд Синклер я изгледа укорително. — Роден е девет месеца след женитбата ти и никой не може да оспори законността му.

Тя поклати глава.

— Не извъртай фактите в своя полза.

— Аз само установявам истината. Не е нужно да навлизаме в подробностите на произхода му. Така няма да навредим на никого и ще опазим доброто име на сина си.

— Може би, но хората ще започнат да говорят, че ти не си законният носител на титлата виконт Шрюсбъри.

Девлин се усмихна.

— Имам ли нужда от титла, за да ти направя впечатление?

— Много добре знаеш, че не се интересувам от тези неща.

— Като се отказвам от титлата, аз не губя нищо, което е важно за мен — той се усмихна още по-широко. — Ако се омъжиш повторно, ти няма да загубиш титлата контеса.

Вероника се взираше с невиждащ поглед към сочната зелена морава.

— Ще помисля за това, когато ми се предостави сгоден случай.

— Надявам се — той застана плътно пред нея и тя не можа да се отдръпне. — Ще трябва да помислиш за това по-скоро, отколкото предполагаш.

Вероника затърси в лицето му признак на съмнение.

— Ще направиш ли това за сина ми? Ще се откажеш ли от титлата си?

— Само след един удар на сърцето — в погледа му блесна такава нежност, че тя беше готова да избухне в сълзи. — Джейми е и мое дете. Не искам светът да го нарича копеле.

— Разбирам — Вероника се изчерви.

Наистина ли? — искаше да я попита Девлин, но предпочете да изчака, докато види искрената й усмивка.

— Има още едно решение. Ако го осиновя, ще стане мой законен наследник.

Вероника се разтрепери, обзета от странно, неизпитвано досега чувство, много по-силно от обикновената благодарност. За пореден път се запита какво ли ще е да обича този мъж без пречки и задръжки. Знаеше, че той обича Джейми с цялото си сърце; но досега не беше казал нито дума какви са чувствата му към майката на момченцето. Не беше казал нито дума за брак, просто й беше предложил връзка. Поне тя така разбра думите му. Не искаше да се свърже с него от практични съображения или от съчувствие — нямаше да го направи дори заради детето, което и двамата обичаха повече от всичко на света. Ако нямаше любов, тя щеше отново да се отвърне от него — и завинаги да разбие сърцето си. Защо не говореше нищо за любов? Наистина ли не изпитваше нищо към нея?

Тя отстъпи крачка назад и заговори трескаво:

— Откакто ми показа писмото, се питам защо лорд Абът се ожени за мен? След като — ако се вярва на думите му — е искал да принадлежа на теб?

— Аз също мислих много по този въпрос. Не е възможно да е знаел за детето.

— Разбира се, че не. Ако знаех, нямаше да стана негова жена.

Девлин я хвана за ръка и я поведе към павилиона в края на горичката.

— Вероника, ти си прекалено честна и понякога вредиш на себе си. Аз съм на мнение, че даже да знаеше за детето, лорд Абът пак щеше да поиска ръката ти.

— Защо мислиш така? — докосването му събуди спомена за часовете, прекарани в прегръдките му, и тя отново се разтрепери.

Девлин вдигна рамене.

— Паметта ми никога няма да се върне, но от време на време се сещам за разни неща: без конкретна причина се появява неясен образ, късчета от загадката се подреждат. Според мен лорд Абът е знаел, че ще ти отнема девствеността. Сигурно защото ме познаваше много добре. Имам чувството, че като Хинд Див съм бил склонен точно към такива прояви. Нагъл до безумие.

— Значи според теб лорд Абът се е оженил за мен, за да защити доброто ми име?

Тя спря и устреми към него гневен поглед, но той я стисна за лакътя и я принуди да продължи.

— Не знам и не ме е грижа. Но кажи ми едно: ти защо се омъжи за него?

За първи път Вероника си зададе този въпрос искрено и отговорът беше толкова прост, че не беше нужно да го обмисля.

— Защото Хинд Див беше мъртъв.

Девлин потръпна, но продължи напред.

— Откъде научи за смъртта му?

— Каза ми го правителственият пълномощник на Източноиндийската компания. В деня, когато лорд Абът поиска ръката ми. Тогава не предполагах, че между двете събития ма връзка — тя вдигна поглед към него. — Сега разбирам, че е било заблуда.

Девлин се усмихна.

— Ето го отговора. Или поне приближаването до фактите — двамата влязоха в приятно прохладния павилион, иззидан от камък.

Вероника застана в средата на помещението с гръб към него.

— Няма да стана твоя жена.

— Аз не съм те попитал.

Тя му хвърли бърз поглед през рамо, за да се увери, че не се е пошегувал.

— Ще ме попиташ. Защото смяташ, че трябва да постъпиш като човек на честта. Затова те моля да не го правиш.

— Прекрасно — той едва не се изсмя, когато видя как ъгълчетата на устните й се отпуснаха разочаровано. — Както знаеш, аз наистина съм човек на честта.

Изведнъж лицето й се разведри.

— Ти си негодник и крадец! Точно така каза лейди Симс.

— Тя знае по-добре. Затова не очаквай един негодник да уважава желанията на дамата — той посегна към ръката й. — Или предпочиташ да коленича пред теб?

Вероника бързо отдръпна ръката си.

— Не! Не си прави шеги с мен! Няма да го понеса. Не и от теб.

Той помилва нежно косата й и се усмихна с отнесен вид, когато вдъхна аромата й — това му беше липсвало месеци наред.

— Тогава няма да се шегуваме. Хайде да говорим сериозно — улови брадичката й и вдигна лицето й към своето. — Аз те обичам!

Дъхът спря в гърлото й. Най-после беше чула думите, за които копнееше отдавна. Прегърна го устремно и притисна лице към гърдите му.

— Кажи го още веднъж!

Девлин се ухили.

— Не е ли по-добре да превърна думите си в дела?

— В името на Аллаха! Обеща ми любовно ухажване, а не направи нищо!

— Съгласен съм. Затова ще положа началото — наведе се над нея, притисна устни към устата й и изрече съвсем бавно, за да усети тя всяка сричка: — Обичам те!

Вероника се чувстваше безсрамно грешна, скандална и безкрайно щастлива. Кой би помислил, че можеше да се люби в парка посред бял ден, съвсем близо до десетките гости на сватбата, които, слава богу, никога нямаше да се сетят да ги потърсят тук.

Зелените увивни растения, които закриваха каменния купол на павилиона, блестяха на слънцето. Девлин беше прострял жакета си и наметката й върху дървените греди и двамата почиваха на импровизираната постеля като на най-удобния диван.

Сгушена в него, с глава на гърдите му, тя се наслаждаваше на страстта, която пламтеше помежду им и която двамата удовлетворяваха отново и отново. Днес обаче имаше и други, не толкова бегли чувства: нежност, грижа за другия, поразителна чувствителност към потребностите му. Това беше част от любовта! Прозрението вече не я плашеше. Всичко беше казано и близостта беше първата крачка към голямото щастие.

Когато Девлин поиска да я люби втори път, тя не се възпротиви. Остави го да прави каквото иска, и се отдаде на чувствата, които я бяха тласнали в прегръдката му. Този път помежду им имаше абсолютно доверие и искреност, споени от вярата в общото бъдеще.

Девлин помилва нежно издайническите следи от майчинството, които не беше забелязал при първата им среща. Наведе се към корема й и целуна една по една светлите ивици. Когато тя притисна главата му към тялото си, на лицето му изгря усмивка. Връзката им нямаше да страда от фалшив срам. Двамата щяха да бъдат много, много щастливи заедно.

— Защо те нямаше толкова дълго?

Гласът му бавно проникна до нея през зелените сенки.

— За да ти дам време да повярваш в мен.

— Аз съм сигурна в теб. Отдавна. От първия миг. Отсъствието ти ме измъчи.

— Много добре — засмя се тихо той и златните котешки очи блеснаха в полумрака. — Тогава сигурно няма да протестираш, че известно време няма да ни виждат извън границите на това имение — целуна устните й и обясни: — Защото смятам да остана в леглото ти няколко седмици.

Вероника се засмя и зарови пръсти в гъстата му коса.

— Не се ли опасявате, че еднообразната храна ще ви омръзне, милорд?

— По-скоро ще ми омръзне да дишам и да имам тяло. Е, кога ще се оженим?

Тя се усмихна дяволито.

— Трябва ли да бъде тук и сега?

— Значи решено. След многото години, през които оказвах неоценими услуги на страната си, аз ще се откажа от службата в армията и ще се посветя на съпругата си, докато надебелея и стана негоден за всяко действие, което е извън твоето ощастливяване — целуна я отново и продължи: — Готов съм да се обзаложа, че и ти ще надебелееш много скоро. Джейми е живото доказателство, че трябва да приложа съвсем малко усилия, за да те приведа отново в благословено състояние.

— Но тогава и аз ще стана дебела и тромава и ще загубя прелестите си.

— За мен не, любов моя. Никога и в никакъв случай!

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.